Är jag normal?
Din puls är oregelbunden.
- Hjärnaktiviteten vet vi inte... - Det var inte det jag frågade.
Jag kan känna det.
Deras språk.
Det fyller mina tankar.
Vi tar ett steg i taget.
Vad minns du från djungeln?
Jag var inte i djungeln.
Jag hittade dig ju, Mitsuki.
Du hade vandrat iväg ensam.
Jag var inte i djungeln.
Jag var i dem.
Jag minns hur jag följde deras röster.
Och sökte efter ljuset.
Jag tittade ut över jorden.
Moderskeppet.
Det är dit portalerna går.
Om jag kan lära mig kontrollera dem, så kan vi skicka folk genom dem.
Jag måste dit igen.
En handling kräver minne för att upprepas. Är du säker på att ditt är intakt?
- Vad i helvete är det här för ställe? -"Helvetet" är den rätta benämningen.
Billy?
Hör du mig?
- Hör han till familjen? - Nåt åt det hållet.
Generalen sa att de återlämnades så här.
Återlämnades? Så du menar...
Herrejävlar.
Felix?
Nels?
Dolores?
Finns det fler här nere?
Det här är alla. De studeras bara för att se varför de skickades tillbaka.
Det kan de fan glömma. Nu kommer du hem, Billy.
Och resten av er.
Rose... de är inte på väg nånstans.
Titta på dem.
Jag håller utkik. Vi måste dra.
Jag avgav ett löfte till alla som förlorat nån.
Jag lovade att göra allt i min makt för varje ansikte på varje affisch.
Nu vet du var de är. Du kan säga det åt dem.
Vad ska jag säga?
Att jag lämnade dem?
Du vet mycket väl hur det känns att förlora nån.
Hade du inte gjort vad som helst för att se din son igen?
Inte så här.
Människorna du gav ditt ord åt har nåt som jag saknar.
Hopp. Nåt att kämpa för.
Du kan inte komma tillbaka med dem i det här tillståndet.
Låt dem stanna här där folk kan hjälpa dem.
Under tiden måste du och jag ut härifrån och hjälpa dem som faktiskt behöver det.
För i helvete...
Vi ska komma tillbaka hit, Trev. Och när vi gör det...
Får alla åka hem.
Vi måste dra.
Nu kör vi.
Släpp vapnen!
Ner på knä!
- Vi är inte här för att slåss. - Käften! Ner på knäna!
Skjut fram dem.
Jag har två rymlingar...
Stopp där!
Ner på knä.
Kom igen, ner på knäna.
- Gick det bra? - Visst.
- Tack. - Du kan tacka mig när vi kommit härifrån.
Jag får en bättre uppfattning varje gång.
Vi vill ha en karta.
Jag försökte göra en med de andra barnen.
Alla har olika erfarenheter av deras värld.
- Omöjligt. - Vet ni ens vart ni har färdats?
- Ingen skulle förstå det ändå. - Gå före.
Men jag var där för en timme sen.
Jag vet inte hur det går till, men jag har färdats till moderskeppet.
Därav detta möte, general.
Informationen Caspar har samlat
och kartorna de gjort målar upp en bild av skeppet.
Frågan är hur vi anfaller.
Det finns ett ljus. Det finns ett ljus där.
Ljusare än alla andra.
De vill inte att jag närmar mig det, men jag kan se det.
Och jag tror att det förbinder dem.
- Så om vi slår till där... - Slår vi till mot alla.
Ponera att grabben kan ta sig dit.
Portalen i Idabel brukar återlämna folk till samma ställe – kratern.
Men tid och plats är väldigt oförutsägbart.
Även om vi hittar den så vet vi inte hur vi ska kontrollera den länge nog.
Förhoppningsvis kan vårt folk i Amazonas svara på det.
En av dem var där uppe med Caspar. De borde höra av sig snart.
Jordytan som är lämplig för människor blir allt mindre.
Jägarna decimerar våra styrkor.
Vi har ingenstans kvar att fly i världen.
Så vi måste ta kriget till deras värld.
Caspar?
Trevante?
Spöket Caspar.
Upp med händerna i luften!
Det var en order!
- Vänta. Jag känner honom. - Vem är detta?
Trevante Cole, före detta Navy SEAL.
Fängslad för inbrott i basen.
Jag ber om ursäkt.
Vi hade en incident idag, därav hans inspärrning.
Får jag eskortera honom till cellen?
Nej, jag känner Trevante!
Han hjälpte mig i London.
Han tog mig till sjukhus och riskerade livet för mig.
- Jag hade varit död utan honom. - Jag trodde att du var det.
Det var nära ögat.
- Jamila hittade mig. - Så hon klarade sig med?
- Fru president? - General, sänk era vapen.
Låt honom tala.
Hur hittade du vår bas?
Caspar ledde mig hit.
Hans teckningar. Hans bok.
Har du kvar den?
Det är det enda jag har kvar.
Den gav mig styrka och ledde mig till det här stället.
Allt var med i din bok.
Alla trodde jag var galen.
Men nu är du där.
Och jag är här.
- Jag visste det. - Visste vadå?
Att allt skett av en anledning.
Jag hörde att ni tänker inta moderskeppet med Caspar. Jag kommer med.
Det här är inte Afghanistan eller nåt vanligt uppdrag.
Precis. Om ni skickar soldater som inte vet hur han tänker,
så skickar ni fel vapen.
Jag är den enda som kan klara det här uppdraget.
Jag litar på honom.
Tack för din input. Men det gör inte jag.
Vi kan inte bara lämna över uppdraget till en okontrollerbar soldat.
Ni har en hel stad full av dem, och jag tog mig förbi de flesta.
Det bevisar bara din omedgörlighet.
Du kan antingen gå tillbaka till cellen eller hem igen.
Det är dina alternativ.
Jag tänker inte gå.
Då blir du eskorterad till cellen. General!
Nej, vänta!
Vi har inte tid för det här. Ta farväl av varandra nu.
Vi fick ju aldrig ta farväl.
Lycka till.
Tack detsamma.
Är allt okej?
Han vill inte att jag sövs ner. Han vill inte ens att jag försöker.
Kanske han bryr sig om dig. Mer än nåt annat i världen.
Jag tänker inte ge upp nu.
Han behöver mig där uppe.
Okej, men tänk om vi behöver dig här nere?
Det är bara en tanke.
Titta bara på teckningen.
Jag har tittat på den ett otal gånger. Vad är det med den?
Okej, så det där ska föreställa dig...
...och det här är Casp.
Han är på en planet, du är på en annan.
Du sa att han kan se in i framtiden, att hans teckningar är svaret eller nåt.
Så varför skulle den här teckningen vara annorlunda?
Varför teckna nåt som aldrig kommer att hända?
Ibland när man stirrar på något tillräckligt länge
så ser man bara det man vill se.
Det man... Det man vill att ska hända.
Men det gör det inte äkta. Hur mycket man än vill det.
Monty...
Jag försöker bara säga att vi behöver dig.
Världen behöver dig.
Det är allt.
- Så du vet inte om Aneesha hittade Sarah? - Vi kom ifrån varann.
Men om jag kan komma ut så kan hon det med.
- Hittat nåt? - Vi har testat alla frekvenser.
Rachel, Rudi, Aneesha...
Fortsätt leta.
- De kan ha stängt av sina radior... - Vi är de enda som är kvar!
- Alla andra är fångade eller... - Det vet du inte säkert.
- Vi måste behålla hoppet. - Kanske vi borde vara realistiska.
Vi borde snarare lämna Idabel.
Vi kan inte lämna Sarah och Aneesha.
- De är fast där inne. - Och omringade av soldater.
De letar efter oss. Lyssna nu.
Vi betalade med vårt blod för att föra Aneesha hit.
Det bästa vi kan göra nu är att lista ut vart vi tar vägen härnäst.
Clark!
Jag tog den här av en soldat.
Den är trasig, men kanske vi kan höra dem genom den.
Jag kan försöka fixa den.
Men bara så ni vet... när kusten är klar pyser jag.
Den som vill får hänga med.
Nej...
Vi har ont om tid, miss Malik.
Vi vet inte hur vi ska slå dem, men skärvan är en av pusselbitarna.
Du gjorde allt för att hålla kvar vid den.
Du måste veta hur den fungerar. Snälla, hjälp mig lite här.
Dina soldater tog min dotter.
Jag kan se att du älskar henne.
Så vad har du gjort för att hålla Sarah vid liv?
- Vad sa du? - Sen invasionen började.
Har du stulit? Ljugit? Nåt värre?
Ja, det har jag. För min familj.
Men jag har miljoner familjer att rädda.
Och då är det okej att kidnappa barn?
Det är inte okej. Bara nödvändigt.
Om det leder till seger, så...
Det jag försöker säga är att
när man strider mot monster måste man ibland göra saker som verkar...
Monstruösa.
Jag ber dig.
Den höll oss trygga.
Det var därför vi behöll den.
Men jag vet inte hur den funkar.
Den reagerar när den är nära utomjordingar.
Den kan såra och döda dem.
Men jag vet inte om den funkar på de nya utomjordingarna.
Din son då? Vet han?
Din dotter sa att han fann skärvan och att han kunde tala med den.
Om vi bara skulle kunna få prata med honom...
För tillbaka oss till cellen.
Du har redan ett av mina barn. Du får inte ett till.
Du har öppnat portalen tidigare.
Om vi kan hitta portalen som fört bort folk från Idabel,
kan du då hålla den öppen länge nog för att skicka in en trupp soldater?
Miss Yamato?
Förlåt.
Mitt huvud...
Vi kommer att stå redo.
Bra! För en ung man riskerar livet för att möta våra soldater ombord.
Om portalen kan föra våra soldater dit så är det vår bästa chans.
Så se till att ni är redo.
Jag kan kontrollera den – inte tvärtom...
Hanley går mig på nerverna med den där radion.
Luke?
Vad är det?
Aliens. Jag kan känna dem.
De är där ute.
Det är därför de kommer.
- Var på er vakt. - Vänta.
- Den kanske letar efter en portal. - Lyssna.
Håll utkik efter en flygande livsform...
Vi hörde just att det kan finnas en portal nånstans i Idabel.
Alla enheter, håll utkik efter en portal.
Det de pratar om i radion...
- Luke... - Portalen?
Den är här, och aliens är på väg.
- Det avgör saken. Då åker vi. - Nej, vi måste hjälpa soldaterna.
- Sen när då? - Luke...
Vi röstade. Ryder och jag stannar här tills din familj är trygg, men alla andra...
Vi lämnar Idabel. Nu.
- Flyr ni bara? - Vi har förlorat så många liv.
Jag trodde att er grej var att rädda dem.
Rörelsemedlemmar!
Lägg ner era vapen och kom ut långsamt.
Eventuell vägran ses som en krigshandling.
Ni har 20 sekunder på er.
Jag ger mig inte så lätt.
Håll er bara lugna.
Luke! Vad gör du?
- Jag vet vad ni vill ha. - Ner på marken med dig nu.
Portalen till moderskeppet. Ni behöver mig.
Jag förstår inte riktigt varför, men just nu måste du gå ur vägen.
Skjut inte! Vi gör som ni vill.
- Eller hur, Luke? - Ner med er!
Lyssna på mig!
- Vad gör han? - Vad är fel?
Bakom oss!
Det här...
- Det är därför ni behöver mig. - Du? Är det du som gör det?
Kan du stoppa dem?
Det finns fler. De är alltid i flock.
Ni letar visst efter en portal? Men de är på väg för att försvara den.
Så vad sägs om att lägga ner det här och hjälpa varandra istället?
Ring upp general Mitchell. Han vill nog höra det här.
Vad är det som händer, mamma?
Det är okej, gumman. Det är ingenting. Allt är bra.
Malik.
Vad händer? Är vi i fara?
- Utomjordingarna har tagit sig in i stan. - Och?
Vi har letat efter en levande portal i stan.
Din son menar att de är här för att försvara den.
- Var är han? - Med mina mannar.
Vart för de honom?
Det är farligt där ute.
Om ni kan ge oss skydd så hjälper jag er med vad som helst.
Luke litar på mig.
Är du säker på att de kommer och försvarar den?
Jag kan se genom deras ögon.
De rör sig fort.
Vart är de på väg?
Mot stan.
General, grabben säger att jägare rör sig mot stan.
Gör er redo med en gång.
Jag är med dig varje steg på vägen.
Du är inte ensam där inne.
Om du ska minnas nåt, minns dessa ord.
Vi kommer att övervaka dig och hålla dig stabil.
Jag vet inte vad som kommer att hända där uppe,
men en sak är jag säker på, och jag har vetat det länge.
Du är en fighter. Du hittar alltid nåt sätt att överleva.
Vi finns här.
Jaha, nu blev det värsta Exorcisten här inne.
Om huvuden börjar snurra så pyser jag.
Jag ser inget. Kommer de fortfarande närmare?
Vad gör de med grabben?
Vadå? Vad är det?
General, vi har nåt.
Upp med dig!
De är här.
Trev, vänta! Vart är du på väg?
Ner!
- Backa! - Nej, släpp mig! Gör nåt!
Kan du hålla dem?
Vi är med dig.
Gjorde du det där?
De gjorde det.
De har livsformen i Idabel i sikte.
Teamet är redo, men är hon det?
Mitsuki?
Mitsuki? Hör du mig?
De hittade portalen.
Kan du se den? Känna den?
De är överallt.
Leta efter förstörelse, soldater, döda aliens.
Jag kan se den.
Hennes puls är oregelbunden, och EEG-värdena går åt alla håll.
Sa du inte att hon klarar det?
Hon måste stabilisera sig själv innan hon kan stabilisera portalen.
Det här är vår chans.
Dr Castillo, är hon redo?
Mitsuki.
Mitsuki, hör du mig?
Jag hör dig.
Jag kan hålla henne stabil.
Vrid upp ljudet av min röst i hennes öra.
Mitsuki, vi kan inte garantera att dina gamla minnen håller dig jordad.
Jag vet för lite om dem. Inga konkreta detaljer.
Men jag vet allt om våra minnen.
Allt.
Varje ögonblick. Minns du första gången vi var i djungeln?
Jag bad dig vidröra marken. Minns du hur jorden kändes?
Hur du log när solen sken genom träden?
Hur solstrålarna kändes på huden?
Då du sa: "När jag var liten var solen min..."
Favoritstjärna.
Minns hur jorden kändes i dina händer och hur regnet luktade.
Minns den svala kvällsluften och vindens sus i träden.
Hon är stadig igen.
Hon stabiliseras. Det funkade.
Mitsuki, ser du fortfarande portalen?
Ja.
Bra.
Kan du skicka en signal som öppnar den?
Vad gör den?
Vad händer?
Gick det bra, Luke?
Hur får vi stopp på det?
Jamila...
Prata inte.
Du behöver inte säga nåt.
Spara dina krafter till vad som än väntar dig där uppe.
Följer du inte med?
Mitt verk är fullbordat.
Jag hittade dig och tog hit dig.
Xylons drottning har ju sin egen planet att försvara.
Precis.
Jag kommer alltid vara med dig.
Precis som du var med mig på andra sidan.
Visst.
Vi ses väl i dina drömmar då.
Ja.
Vi ses.
Jag önskar att allt vore annorlunda.
Du kan göra allt annorlunda.
Gå och sparka skiten ur dem.
Visst.
Kom igen, Casp.
Nu tar vi striden till dem.
Han sover. Nu är det upp till WDC.
Kommunikation.
En koppling.
Mitsuki, håll ut. Jag är här.
Hör du mig än?
Hon tappar taget.
Vad händer med dem?
Mitsuki?
Prata med mig.
Mitsuki?
Jag kan inte kontrollera den.
Inte med dig.
Du måste släppa taget om mig.
Inga fler minnen. Ingen baslinje.
Jag var det enda som höll dig jordad.
Ja.
Det finns inget annat sätt.
Att tänka som dem... vara som dem.
Släpp taget om mig.
Hur kan det...
Vad hände nu?
Är det du som gör det?
Vad står då bakom det?
Släpp det förflutna.
Släpp den här världen.
Sändningarna har legat nere sen livsformen dog.
Jag vet inte hur de kan vara igång igen.
Det finns inget utomjordiskt medvetande där inne.
Det finns det visst.
Släpp taget om allt...
...och gå in.
Den är kontrollerad.
Nån kan gå in.
Vi vet inte vad som väntar där inne. Där uppe.
Men de vet vad som finns här.
Trev...
Det som finns här är värt att rädda.
Hon är på samma frekvens.
Mätningarna...
Hon går in i portalens medvetande.
Och förlorar sitt eget.
Vi försöker gå in igen.
Kan hon hålla den öppen? Är hon stabil nog?
Jag vet inte vad exakt hon är,
men hon är er enda chans.
Så ta den nu.
Cole!
Jag dör innan jag lägger ner mitt vapen.
Den här kan vara användbar.
Mår du bra?
Nu gör jag det.
Gode Gud, jag vet inte var du har varit de senaste månaderna.
Jag har lidit under merparten av mitt liv.
Ändå har jag aldrig bett om din hjälp.
Förrän nu.
Hjälp oss.
Vi har inte alltid förtjänat din nåd.
Vi har inte alltid förtjänat din värld.
Men vi kämpar för den nu.
Allihop, tillsammans.
Och vi kan inte vinna utan dig.
Gode Gud, skänk oss detta mirakel.
Snälla.
Hallå?
Trevante.
Caspar.
Du är här.
Du kom.
Det ser så ut.
Ser ut som vi är ett lag igen.
Lite annorlunda den här gången.
Är du redo?
Vi får väl se.
Följ efter mig då.
Undertexter: Borgir Ahlström