Er jeg normal?
Pulsen din er ujevn.
Hjerneaktiviteten kan ikke fastslås.
Jeg spurte ikke om det.
Jeg kan føle det.
Språket deres.
Det fyller hodet mitt.
La oss ta ett skritt om gangen. Hva husker du fra reisen inn i jungelen?
Jeg var ikke i jungelen.
Jeg fant deg, Mitsuki.
- Du vandret rundt der alene. - Jeg var ikke i jungelen.
Jeg var i dem.
Jeg husker at jeg fulgte stemmene deres,
lette etter lyset.
Så utover verden.
Moderskipet.
Det er dit portalene går.
Hvis jeg kan lære å kontrollere dem, kan vi sende folk gjennom.
Jeg må dra igjen.
Det må minne til for å gjenta en handling. Kan du helt ærlig si at ditt er intakt?
- Hva i helvete er dette stedet? - Helvete er riktig ord.
Billy?
Kan du høre meg?
- Er han familie? - Noe sånt.
Generalen sa at de kom tilbake sånn.
Kom tilbake? Mener du...
Herregud.
Felix?
Nels?
Dolores?
Er det flere her?
Nei, dette er alle. De blir testet. For å se hvorfor de ble sendt tilbake.
Helvete heller. Du skal hjem, Billy.
Det skal dere alle.
De skal ikke hjem, Rose.
Se på dem.
Grav dypt! Befest posisjonen.
Jeg holder vakt. Vi må dra herfra.
Jeg ga et løfte til alle som kom på stasjonen, som ringte.
Jeg sverget å gjøre alt som måtte til. Hvert ansikt på hver plakat.
Nå vet du hvor de er. Fortell dem det.
Fortelle dem hva?
At jeg forlot dem?
Du vet like godt som alle andre hvordan det er å leve med tap.
Ville du ikke gitt alt for å se sønnen din igjen?
Ikke som dette.
De der ute, de du ga løfter til, har det jeg ikke har.
Håp. Noe å kjempe for.
Du kan ikke bringe deres kjære tilbake på denne måten.
De kan være her, og noen kan finne ut hvordan de kan hjelpes.
Men i mellomtiden må du og jeg gå ut og hjelpe de som faktisk trenger det.
Pokker heller.
Vi skal komme tilbake hit, Trev. Og når vi gjør det...
Så skal de alle hjem.
Vi må dra nå!
Kom igjen.
Senk våpnene!
Ned på kne!
- Vi vil ikke ha trøbbel. - Hold kjeft! På kne!
Send dem framover.
Jeg har to rømte fanger...
Slipp ham.
Ned på kne.
Kom igjen, ned på kne! Ned på kne!
- Går det bra? - Ja.
Takk.
Takk meg når vi er ute.
Jeg har klart å gå tilbake...
Og hver gang har jeg skjønt det bedre.
- Vi håpet du kunne lage et kart. - Jeg har prøvd det med de andre.
Alles opplevelse med romvesenverdenen er forskjellig.
- Det er umulig. - Vet du nå hvor du har vært?
Andre vil ikke forstå en tegning.
Jeg kommer etter.
Jeg var der for under en time siden. Jeg vet ikke hvordan.
Men jeg har reist til moderskipet.
Derfor innkalte jeg til møte, general.
Informasjonen Caspar har samlet,
kartene han og de andre barna laget, gir oss et bilde av skipet.
Spørsmålet er hvordan vi rammer det.
Det er et lys.
Det er et lys der oppe. Sterkere enn resten.
De vil ikke at jeg skal komme til det, men jeg kan se det.
Og jeg tror det forbinder dem alle.
- Så hvis vi rammer dem... - Da rammer vi alle.
Si at gutten kan dra dit.
Portalen her i Idabel returnerer folk til det samme stedet, krateret.
Men hentingen, hvordan og hvor, er tilfeldig. Det er uforutsigbart.
Og selv om vi fant det,
kunne vi ikke kontrollert det lenge nok til å gå trygt inn.
Jeg håper teamet i Amazonas kan hjelpe oss.
En av dem var der oppe med Caspar. De skal snart oppdatere meg.
Områdene på jorden som er beboelige, har krympet.
Jeger-mordere reduserer styrkene våre.
Vi har ikke flere steder å rømme til i vår verden.
Så vi må flytte krigen til deres verden.
Caspar?
Trevante?
Spøkelset Caspar.
Jeg vil se hendene dine i været nå!
Jeg ga deg en ordre!
- Vent. Jeg kjenner ham. - General, hvem er dette?
Jeg heter Trevante Cole, tidligere US Navy SEAL.
Nå fange etter å ha brutt seg inn i basen. Beklager, fru president.
Vi hadde en hendelse i dag, og derfor var sersjant Cole i forvaring.
Tillatelse til å returnere fangen til cellen?
Nei. Jeg kjenner Trevante. Han hjalp meg i London.
Han tok meg med på sykehus og risikerte livet for å redde meg.
- Jeg ville ikke vært i live uten ham. - Jeg trodde jeg mistet deg.
Det gjorde du nesten.
Jamila...
- Hun fant meg. - Hun klarte seg også.
- Fru president, vær så snill. - Be mennene dine tre tilbake.
La oss høre hva han har å si.
- Hvordan fant du basen i Idabel? - Caspar førte meg hit.
- Tegningene hans, boken hans. - Har du den fortsatt?
Den er det eneste jeg har hatt med meg.
Den holdt meg... i gang.
Den førte meg til denne byen og basen.
Alt var i boken din.
Og alle trodde jeg var gal.
Og nå er du der.
Jeg er her.
- Jeg visste det. - Visste hva?
At det var en grunn til dette.
Du sa at du ville dra til moderskipet med Caspar.
- Sender du soldater, er jeg med. - Dette er ikke et vanlig oppdrag.
Sender du soldater som ikke vet hvordan han tenker eller fungerer,
sender du feil våpen inn i krigen.
Jeg er den eneste rette for dette oppdraget.
- Jeg stoler fullt og helt på ham. - Det forstår jeg. Men jeg gjør ikke det.
Vi har arbeidet for hardt til å gi oppdraget til en vi ikke kan styre.
Du har en by full av soldater du kan styre. Og jeg kom forbi nesten alle.
Det viser respektløshet mot overordnede.
Så du kan gå tilbake til cellen eller dra hjem.
Det er valgene dine.
Jeg trekker meg ikke.
Da blir du fulgt til cellen. General!
Nei, vent!
Vi har ikke mye tid.
Si adjø til hverandre nå.
Vi fikk visst ikke sagt adjø.
Lykke til.
I like måte.
Er alt i orden?
Han vil ikke at jeg skal sove. Han vil ikke engang at jeg skal prøve.
Kanskje han bryr seg om deg. Mer enn noe annet, seg selv også.
Jeg dro ikke så langt for å stoppe nå.
Han trenger meg der oppe.
Og hva om vi trenger deg her nede?
Jeg mener ikke...
Se på tegningen.
Jeg har sett på den hundrevis av ganger. Tusenvis. Hva så?
Ja. Det skal være deg. Ikke sant?
Og Casp her?
Han er på en planet, og du på den andre. Du sa at Caspar vet hva som kommer.
Tegningene hans er svaret eller sporet.
Så hvorfor skulle dette være annerledes?
Hvorfor skulle han tegne noe hvis det ikke er meningen?
Noen ganger stirrer man på noe så lenge at man ser det man vil se.
Det man... skulle ønske det var.
Det gjør det ikke sant. Uansett hvor mye du skulle ønske det.
Monty.
Jeg sier bare at vi trenger deg.
Verden trenger deg. Det er alt.
Vet du ikke om Aneesha fant Sarah?
Vi kom fra hverandre. Men hun kan også ha kommet seg ut.
- Har du noe? - Vi har prøvd alle frekvensene.
Rachel, Rudi, Aneesha.
Fortsett å prøve.
- De kan ha slått av walkietalkiene... - Det er bare oss igjen.
- Alle andre er enten tatt eller... - Det vet du ikke.
- Vi må beholde håpet. - Kanskje vi må være realistiske.
- Vi må komme oss bort fra Idabel. - Vi kan ikke dra uten Sarah og Aneesha.
- De er i basen. - Og basen er i høyberedskap.
De leter etter oss. Hør her.
Vi fikk Aneesha hit. Og det kostet oss dyrt.
Nå må vi bare håpe at hun er sammen med Sarah, mens vi legger en ny plan.
Clark.
Jeg tok denne fra en av soldatene.
Den er skadet, men kanskje vi kan lytte til dem.
Jeg skal prøve å få den på.
Men bare så dere vet det, når kysten er klar, drar jeg.
De som vil være med, er velkomne.
Nei!
Tiden løper fra oss.
Vi har noen ledetråder om hva romvesenene er og hvordan vi slår dem.
Og det skåret er en av dem.
Du gjorde alt for å beholde det. Du må vite hvordan det fungerer.
Vær så snill, hjelp meg.
Mennene dine tok datteren min.
Og du er veldig glad i henne. Hva har du gjort for å holde Sarah i live?
- Unnskyld? - Siden invasjonen startet.
Stjal du fra folk? Løy for dem? Noe verre?
Ja, det gjorde jeg. For familiens skyld.
Jeg har millioner å holde i live.
Gjør det det greit å ta et barn fra moren?
Ikke greit. Bare nødvendig. Hvis det betyr å vinne en krig...
Det jeg sier, Miss Malik, er at når man kjemper mot monstre, og det gjør vi,
må man iblant gjøre ting som virker...
Avskyelige.
Vær så snill.
Det holdt meg og familien trygge. Derfor beholdt jeg det.
Men jeg vet ikke hvordan det fungerer. Det reagerer når det er nær romvesener.
Det kan skade dem, drepe dem.
Men jeg vet ikke om det fungerer mot de nye romvesenene.
Vet sønnen din det?
Datteren din sa at det var han som fant skåret,
at han kunne snakke til det.
Hvis vi kan snakke med ham.
Få tak i ham...
Før oss tilbake til cellen. Du har ett av barna mine alt.
Du får ikke det andre.
Du sa at du kunne komme inn i romvesenportalen.
Hvis vi kan finne portalen som har tatt folk i Idabel,
kan du da komme til den og holde den åpen lenge nok til å sende inn soldater?
Miss Yamato?
Jeg beklager, fru president.
Hodet mitt...
Vi skal være klare.
Bra, for en ung mann tar en stor risiko for å møte soldatene på skipet.
Hvis portalen kan lede soldatene dit du sier, er det vår beste mulighet.
Så, ja, vær klare.
Jeg kan kontrollere det. Det kan ikke kontrollere meg.
Hanley og den svartens radioen hans gjør meg gal.
Luke?
Hva er i veien?
Romvesener. Jeg kan føle dem.
De er der ute.
Det er derfor de kommer.
- Vær på vakt. - Vent.
- De kan lete etter en portal. - Hør.
Vær på vakt mot flygende romveseneksistenser.
Mulig...
Har fått opplysninger om en mulig portal et sted i Idabel.
Alle enheter må være på vakt mot tegn på en romvesenportal.
Det de har snakket om på radioen.
- Luke. - Portalen.
Romvesenene kommer for å beskytte den.
- Det avgjør saken. Vi drar. - Nei. Vi må hjelpe soldatene.
- Siden når? - Hør her, Luke.
Vi har stemt. Ryder og jeg blir for å holde familien din trygg, men de andre...
Vi drar fra Idabel. Nå.
- Stikker dere av? - Vi har mistet nok liv.
Jeg trodde dere ville redde dem.
Hør etter, medlemmer av Bevegelsen.
Slipp våpnene og kom sakte ut døren.
Ikke å følge ordre vil bli ansett som aggresjon.
Dere har 20 sekunder.
Jeg gir meg ikke uten kamp.
Vær rolige.
Luke! Hva er det du gjør?
- Jeg vet hva dere er ute etter. - Legg deg ned.
Portalen til moderskipet. Dere trenger meg.
Jeg vet ikke hvorfor du tror at du kan hjelpe, men gå bort fra døren.
Ikke skyt! Vi følger ordre.
- Ikke sant, Luke? - Legg dere ned nå!
- Hør på meg. - Luke.
Ikke...
- Hva gjør han? - Hva er i veien med ham?
Klokken seks!
Dette... Det er sånn jeg kan hjelpe dere.
Er det du som gjør dette?
Kan du stoppe dem?
Det er flere. De opererer i flokk. Dere leter etter en slags portal.
De her for å beskytte portalen.
Så hva med å kutte ut dritten og hjelpe hverandre?
Sett meg til general Mitchell. Dette vil han høre.
Rykk, rykk!
Klarer området.
Hva er det som skjer?
Det går bra, vennen min.
Det går bra. Det er ingenting.
Malik.
Hva skjer? Er vi i fare?
Romvesenene har brutt gjennom Idabels porter.
Hvorfor forteller du meg det?
Vi har lett etter en portal, en eksistens i byen.
Ifølge sønnen din vil romvesenene beskytte den.
- Hvor er han? - Hos mennene mine.
- Hvor fører de ham? - Det er en farlig situasjon der ute.
Hvis du tar oss med til ham og holder oss trygge, skal jeg hjelpe deg.
Luke stoler på meg.
Er du sikker på at romvesenene er her for å beskytte den?
Jeg kan se det de ser.
De beveger seg raskt.
Hvor? Hvilken vei drar de?
De drar mot byen.
General, gutten sier at jeger-morderne er på vei mot byen.
Vær klare. Gjør nødvendige forberedelser nå.
Jeg er med for hvert steg.
Du er ikke alene der inne.
Hvis du husker noe, husk det.
Vi overvåker systemene dine
og opprettholder nivåene hvis du begynner å synke.
Jeg vet ikke hva som vil skje der oppe, men dette vet jeg, Caspar,
og jeg har visst det lenge. Du er tøff.
Så du finner måter å overleve på. Vi blir her og hjelper deg.
Dette er rene eksorsisme-greier.
Hvis hoder begynner å spinne, stikker jeg.
Jeg ser ingenting. Føler du at de kommer nærmere?
Hva gjør de med en unge?
Hva? Hva er det?
General, vi har noe.
Reis deg. Reis deg, min venn.
De er her.
Kom igjen! Spre ut!
- Spre ut! - Kom igjen!
Kom igjen!
Trev, stopp! Hvor skal du?
Kom igjen!
Luke!
- Tilbake. - Slipp meg!
- Tilbake. Tilbake. - Slipp meg! Gjør noe!
Kan du holde dem?
Vi er med deg.
- Gjorde du det? - De gjorde det.
De kan se eksistensen i Idabel.
Teamet er klart. Er hun det?
Mitsuki?
Mitsuki? Kan du høre meg? De har funnet portalen.
Kan du se den? Føle den?
De er overalt.
- Se etter ødeleggelse... - ...soldater, døde romvesener.
Jeg ser det.
Hjertefrekvensen er ujevn. EEG-en er varierende.
Elektroder ved kilebein og nakke.
Du sa at hun klarte dette.
Kan hun ikke stabilisere seg selv, så kan hun ikke stabilisere portalen.
Dette er sjansen vår.
Dr. Castillo, er hun klar?
Mitsuki. Mitsuki, hører du meg?
Jeg hører deg.
Jeg kan holde henne stabil. Sett stemmen min til høyeste volum i øret hennes.
Mitsuki, vi kan ikke bruke gamle minner til å holde deg ankret.
Jeg vet ikke nok om dem.
Detaljer, enkeltting.
Men jeg vet alt om våre minner.
Alt.
Hvert øyeblikk.
Husker du første gangen vi var i Amazonas? Jeg ba deg ta på bakken.
Husker du følelsen av jorden?
Smilet ditt da solen kom mellom trærne.
Følelsen av solen mot huden.
Og du sa: "Da jeg var liten, var solen min..."
Favorittstjerne.
Husk følelsen av jorden i hendene dine og lukten av regn.
Husk den kjølige kveldsluften og lyden av vind mellom trærne.
Hun er jevn. Hun stabiliseres. Det fungerte.
Mitsuki, kan du fortsatt se portalen?
Ja.
Bra.
Kan du sende et signal som åpner den?
Hva gjør den?
Hva skjer?
- Går det bra, Luke? - Hvordan stopper vi dette?
Jamila.
La være.
Du trenger ikke å si noe. Du trenger kreftene dine til det som er der oppe.
Blir du ikke med?
Jeg har gjort det jeg skulle gjøre.
Jeg fant deg. Fikk deg hit.
Dronningen av Xylon må beskytte planeten sin, ikke sant?
Jo.
Jeg er hos deg. Alltid.
Som du var hos meg da du var på den andre siden.
Ja.
Vi ses i drømmene dine.
Ja.
Vi ses.
- Jeg skulle ønske ting var annerledes. - Gjør dem annerledes.
Start et helvete der oppe.
Ja.
Kom igjen, Casp.
La oss ta de jævlene.
Han sover. Nå er det VFKs tur.
Kommunikasjon. Forbindelse.
Forbindelse.
Mitsuki, bli her. Jeg er her.
Kan du fortsatt høre meg?
Vi mister henne igjen.
Hva skjer med dem?
Mitsuki?
Snakk til meg. Mitsuki?
Jeg...
- Mitsuki? - Jeg...
Jeg kan ikke kontrollere det...
...med deg.
Du må gi slipp på meg.
Ingen flere minner. Ingen base.
Jeg var det eneste som holdt deg fast.
Ja.
Det er den eneste måten. Å tenke som dem. Være som dem.
Slipp meg.
Hvordan er dette...
Hva skjer?
Gjør du dette?
Hva er det da?
Gi slipp på fortiden.
Gi slipp på denne verdenen.
Sendingene har vært i dvale siden eksistensen døde.
Jeg skjønner ikke hvordan de er tilbake. Det er ingen romvesenbevissthet der inne.
Jo, det er det.
Gi slipp på alt...
...og gå inn.
Det er kontrollert.
Noen kan gå inn.
Vi vet ikke hva som er der inne, hva som er der oppe.
De vet hva som er her nede.
Trev.
Det som er her, er verd å redde.
Hun er på samme frekvens.
Disse målingene.
Hun går inn i dets sinn.
Og mister sitt eget.
Vi prøver å gå inn igjen.
Kan hun holde det stødig?
Er hun stabil?
Jeg vet ikke hva hun er, fru president,
men hun er din eneste sjanse.
Så ta den nå.
- Sersjant Cole. - Du må drepe meg før jeg trekker meg.
Du kan trenge dette der inne.
- Går det bra med deg? - Ja, nå, så.
Gud, jeg vet ikke hvor du har vært de siste månedene.
Jeg har kjent lidelse det meste av livet, og har aldri bedt deg om hjelp.
Men jeg ber nå...
...hjelp oss.
Vi har ikke alltid fortjent din nåde.
Vi har ikke alltid fortjent vår verden.
Men vi kjemper for den nå.
Vi alle, sammen.
Og vi kan ikke vinne denne kampen uten deg.
Vær så snill, gi oss dette mirakelet.
Vær så snill.
Hallo?
Trevante.
Caspar.
Du er her.
- Du klarte det. - Ja, det gjorde jeg.
Vi er visst partnere igjen.
Litt annerledes denne gangen.
Ja.
- Er du klar? - La oss finne det ut.
Følg meg.
Tekst: Evy Hvidsten