Мицуки.
Знам, че си изморена.
Губиш представа за времето?
Губиш спомени?
Не си тук. Трябва да работя.
Мицуки, ако имаш симптоми, трябва да ми кажеш.
Не си тук, няма те.
Пипни ми ръката.
Не си тук, няма те.
Търся модела. Спри!
Почини си. Умът ти трябва да се възстанови.
Ще съм тук, Мицуки.
- Тук си. - Тук съм.
Докосването е идеалният обход.
Заобикаля сигнала към мозъка.
Тук съм.
Губиш идея за времето.
Чуваш гласове?
Ще премине.
Ще съм до теб, докато изучаваш езика на извънземните.
Другите учени...
Още не си като тях. Уверявам те.
Трябва да... Честотите.
Пропускам нещо.
- Добре, кажи ми. - Трябват ми още данни.
Има десетина честоти. Близо съм, просто не виждам модела.
Ако го дешифрирам, ще ги разбираме.
Ти ме предупреди.
Няма да допусна да ти се случи същото като с другите. Обещавам.
След няколко часа, като се успокоиш, ще проверим как си.
Знам колко ще е ценно да научим езика им, но трябва да отдъхнеш.
Пропускам нещо.
Мицуки?
Пропускам нещо. Знам, че е тук, просто не го чувам.
Чуй ме. Първо губиш представа за времето. После - връзката си с външния свят.
След това умението да общуваш. Така стана с другите.
- Другите? - Трябва да си починеш.
- Другите. - Още не си като тях.
- Казах ти... - Това е.
- Какво?
Мицуки? Какво правиш?
Тихо. Трябва ми тишина.
Тихо!
Изключете я.
- Какво става? - Не знам.
- Били сте в грешка. - За кое?
Не са спрели да общуват. Просто не общуват на нашия език.
Общуват като тях.
Като извънземните.
Какво е това?
Тревога! Имаме нарушител!
До всички, проверете северния квадрант.
Вдигни си ръцете! Отдръпни се от люка!
- Лягай на земята! Казах да легнеш! - Ще стреляме!
- Последно предупреждение. - Не!
- Какво криете там? - Млъквай.
- Какво криете? - Заключи люка!
- Да вървим! - Провери тук!
- Обезопасете периметъра! - Хайде!
Виждаш ли нещо?
Трев.
Брато, като крепост е. Сигурен ли си, че са там?
Чувам ги.
Ще потърсим вход. Само аз и ти, Алф.
Ако ни видят, сме изгубени деца.
Аз мога да съм изгубено дете. По-малка съм.
И по-сладка.
Тя наистина е убедителна.
Добре, от мен да мине. Но Пени, искам да слушаш Джамила.
- Ще наглеждам Каспар. - Благодаря.
Алф.
Боже, какво?
- Нямаш ми доверие. - Така ли? Кое ме издаде?
Няма проблем.
Не знам дали сам мога да си вярвам.
Причуват ми се гласове, виждам неща, които не разбирам.
Не се тревожи, държа те под око.
Чудесно.
Виж, нямаше те дълго време.
Понякога хората се връщат променени след дълго отсъствие.
Имат друго семейство или нещо такова. Или им се причуват гласове.
Не мислиш ли, че си различен? Че не си същият?
А какъв съм според теб?
Един от тях.
- Никога не бих наранил Джамила. - Знам, друже. Лично ще следя за това.
С теб имаме нещо общо.
И без суперсили те прозрях. Май само тя не го вижда.
- Кое не виждам? - Абсолютно нищо.
Добре, пазете си тайните. Докато си бъбрехте, разбрах как да влезем.
Какво прави тя тук?
Записваме цъканията. Те са двоичен код - нули и единици.
- Ако се е възстановила, искам да влезе пак. - Още не е готова.
Най-лошото отшумя, но показателите й не са добри.
Не ме интересува.
Прати ги в лабораторията ми.
Там ще ги сглобя.
Какво ще научи от тези зомбита?
За страха? Провала?
- Искам я вътре, губя търпение. - Коалицията губи, имаш предвид.
Имам предвид света. Колко още трябва да загинат,
за да се правиш на Майка Тереза пред тези откачалки,
- които вече не ни трябват. - Имаш предвид на теб?
Имам предвид на света, Мая!
Изкарваш го така, сякаш е лошо, че го приемам лично.
Нямам нищо против преценката ти, твоя висок морал.
- Свикнал съм, така оцелях. - Защо си губиш времето с мен?
Защото не аз, а ти се промени.
Това момиче значи повече за теб, нали?
Дали да не те вкарам в кабинета ти
и да те подложа на психоанализа, докторе?
Или може просто да си свършим работата.
За благото на цялото човечество.
- Няма да говоря с нея, докато не е готова. - Хубаво.
Тогава аз.
Уплаши го.
Извънземното. Затова така яростно те нападна.
Приближи се твърде много до онова, което то криеше.
Ние... Ти имаш предимството сега.
Започвам да научавам синтаксиса им.
Може би сгреших и всъщност ти си уплашената.
Така ли е?
Не извънземното обсебва мислите ти, а Мая.
Боиш се, че ще станеш като другите.
Затова правиш точно каквото иска извънземното.
Криеш се.
Ако науча езика му, може да проникна в каналите му на общуване.
И какво ще направиш после?
Ако то не иска да говори?
Ако те лъже и манипулира? Как ще знаеш?
Не търсим начин да се сприятелим с това нещо,
а да унищожим извънземните.
Трябва ли точно на теб да припомням?
Убиха любимата ти. Семейството ти.
Искат да убият всички, които познаваш.
В началото Мая каза, че вината и гневът диктуват действията ти.
Тя се боеше, че не са добри мотиватори. Но знаеш ли?
Те са най-добрите мотиватори, ако искаш да спечелиш битка.
И война.
Може или да стоиш тук и да се страхуваш,
или да нападнеш.
То крие нещо. Влез и разбери какво.
ОСТИН ГАМБЪЛ
Какво правите с тези хора?
Какво криете тук?
- Какво търсиш в "Айдабел"? - А вие?
- Откъде знаеше за кратера? - Майтап си правите.
Да говорим по същество.
Има огромна дупка със строга охрана. Много ясно, че там ще гледам.
Знаем всичко за теб.
Щом казвате. Защо тогава ме разпитвате?
Навън си от известно време.
Напуснал си армията, като е станало напечено.
Най-голямото нападение в света. "По семейни причини".
С вас сме обучавани за едно и също.
Жена ти казва, че си в депресия. Маниакален си.
Не говорете за жена ми.
Бълнуваш за това как спасяваш света.
Сигурно е кофти, а? Да си на редовна работа.
Да следваш правилата и да се молиш нещо да се промени.
Но погледнете навън - правилата са се променили.
А вие си знаете старата песен.
Татко ви вика.
Началник Коул.
- Аз съм генерал Мичъл. - Генерале.
Извинявам се за отношението. Работата ни е секретна.
Правилата тук не струват. Няма протокол за такива случаи.
Трябва да ти задам няколко въпроса.
Заради сигурността на всички е.
Може би заедно ще отбележим напредък. Кое те доведе тук?
Рисунка на едно хлапе в скицника му. В онази папка е, погледнете.
Вече ме разпитваха. Ще ви кажа всичко, което знам.
Но и аз искам информация в замяна.
Какво криете в дупката и какво сте направили на онези хора?
Нищо не сме им направили. Преглеждаме ги.
Бяха отвлечени от извънземните.
Тогава как сте ги върнали?
Секретна информация е.
- Секретна. - Кой знае, че си тук?
- Никой. - Никой?
Никой ли не те чака отвън? Ако ми кажеш, ще се погрижа той да не пострада.
Сам съм. Този град е враждебен като вас. Как ги върнахте, генерале?
Ясно. Налага се да те задържим тук.
От съображения за сигурност. Ще ми се да не беше идвал.
Лош момент да си далеч от близките си.
Вместо да ме затваряте, защо не ме използвате?
Имам повече опит от хората ви и съм се бил с тези гадини.
- Използвайте ме, генерале. - Беше ми приятно, Коул.
Използвайте ме. Генерале!
По дяволите!
Насам.
Войници.
Но май си тръгват.
Касп, чуваш ли ги?
Гласовете.
Това е той! От съня!
Есме, какво става?
Момчето от съня!
Не, спрете! Те са с нас.
Каспар? Каспар Мороу?
Как така си жив?
Не знам.
- Мая! Каква изненада! - Не може да я пращаш обратно.
Безкрайно ми е любопитно как толкова състрадателен човек,
изпитващ такава силна емпатия към целия свят,
избира един човек пред толкова много други.
Нарича се човечност. Мислех, че затова съм тук.
Не, доведох те тук, за да анализираш ума на извънземно.
Само си помисли. Съзнанието на извънземно.
Невробиолозите биха убили за тази възможност,
а за мое огромно разочарование ти се вживяваш в ролята на бавачка.
- Колко жалко. - Не ме трогваш.
Започва се. Кое не те трогва?
Подхранваш несигурност, насаждаш вина. Предлагаш само едно решение.
Убеждаваш някого, преди той да помисли.
- Предвидим си. - Ефективен, за разлика от теб.
- За малко преглътни егото и ме чуй. - Трудна работа.
Поиска да анализирам колективно съзнание.
Точно това правя.
Поиска да наблюдавам всеки, който влиза, за да запазим стратегическо предимство.
Точно това правя.
Ако принудиш Мицуки да влезе, ще загубиш предимството и войната.
Това е професионалното ми мнение.
Ако не ме послушаш, още сега ще се оттегля.
Наистина ли?
Ще го направиш ли?
Приемам оставката ти. Благодаря ти за работата по проекта "Амазония".
Желая ти всичко добро в света навън. Или каквото е останало.
Пази си гърба. Имало извънземни, чувам.
Ще рискувам с чудовищата навън.
Какво правиш тук?
Напускам. Дойдох да се сбогуваме.
- Каза, че ще ми помагаш. - Искам го повече от всичко.
Но не мога. Вече не.
- Трябва да оправя разваленото. - Нищо не си развалила.
Ти ни даде две от най-големите победи в тази война.
Не си длъжна да го правиш.
Ума ти,
сърцето ти - от това се нуждаем.
Влезеш ли там сега, може никога да не си ги върнеш.
Права си.
Умът ми казва, че си права, а сърцето ми - да вляза отново.
- Няма да я спасиш по този начин. - Знам.
Тя не е там.
Знам.
- Съжалявам. - И аз.
Гледай в светлината.
Добре. Почивай си, приключихме.
Той е добре.
И за това сте учили в университет?
Нямам обяснение.
Няма реално обяснение на всичко това, така че давайте нататък.
Става ли?
Къде го намерихте?
- В болницата, където сте го оставили. - Малко след вас е била превзета.
Късметлия, въпреки че сте го зарязали.
Не. Тези деца са били намерени в болници по цял свят,
след като първият кораб на извънземните беше свален.
Всички те са били психически засегнати от удара.
Как ни намерихте?
Имахме това.
И Каспар.
Той чува гласовете им в главата си.
Боже, не е за вярване.
Не сме подозирали, че са свързани дори от разстояние.
- Може някой да му е помогнал. - Какво значи това?
- Вижте, само питам, но приятелят ви... - Какво?
Като преди ли е?
Връзката му с пришълците беше силна.
По-силна от на другите.
Разбира се, че е същият.
Не е, Джам.
- Много е преживял. Ти как щеше да си след... - Недей.
Не се опитвам да кажа това, не и това.
- Той е най-добрият ми приятел. - Нищо му няма.
Трябва да чуете нещо.
- Като стена насам и наляво. - Тя казва "стена".
- Беше вдясно. Там го видях. - Видял ме е.
И аз го видях, но много надалеч.
Да, и аз.
- Бях далеч, но са ме видели. - Децата имат видения за места и хора.
Проучваме защо пришълците се спират на някои места, но...
- Не във виденията. - Докато спяхме.
Всички бяха там.
Докато бяха в безсъзнание, всички бяхме в мрака.
Но те се събудиха,
а аз останах.
Там ли си бил, когато те виждах насън?
Така мисля.
Да.
- Така мислиш? - Опиши ни този мрак.
Не знам.
Просто е мрачно, студено и много страшно.
Това не ни помага много.
Нарисувайте го.
- Какво? - Направете карта.
Ако всички са виждали Каспар, могат да съставят карта.
- Обичам картите. - Това е страхотна идея.
Не се прави на изненадан.
Каспар е художник. Може всичко да нарисува.
Може ли повече розово тук, горе,
а около това - зелено?
Идеално. А после зелено.
По-тъмно синьо около тази част. Така си го спомням.
Да.
Да, тъмносиньо. Така беше там, тъмно.
Поне фонът може да е бял.
Всички се вълнуват.
Да.
Не и ти.
Какво значи, че връзката му с пришълците е по-силна?
Не можехме да я разрушим.
Тогава кое успя?
Здрасти.
Говориш ли английски?
Благодаря, че ни доведохте тук, като го викахте да дойде.
Не него викахме.
Не сте призовавали Каспар?
Не.
Кого тогава?
Намерихме още един.
Още един е там някъде.
В индийската митология има мъдрец на име Маркандея.
Един ден той се измъкнал от търбуха на света
и се озовал в устата на бога Вишну, космическия океан.
Умът му не възприел необятността му.
Мъдрецът се препънал, паднал в гърлото на бога и се стоварил на земята.
Търсел изхода в следващите няколко хилядолетия.
Накрая го намерил,
но с помощта на Шива, върховния бог.
Мисля, че си била с неподходящ партньор. Да вървим.
Да намерим космическия океан.
Какво става?
ПОВРЕДА В СКАФАНДЪРА
- Какво... - Неизправност в скафандъра.
Дай да видя.
- Какво е станало? - Има изгорели кабели. Не знам защо.
Пригответе друг костюм за Ямато. И трите костюма за Мицуки са извън строя.
И трите?
Ти си го направила.
Саботираш проекта! Най-големият ни шанс срещу пришълците!
Дали? Или го правиш за себе си?
Да, аз извадих костюмите от строя. Всички без един.
Този, с който си ти. С твоята биометрия е.
Отивай там, ако наистина си вярваш.
Поне веднъж рискувай разсъдъка си, живота си.
Днес те спрях да не влезеш. Няма да съм тук другия път.
Ще оправят костюма ти за около ден. Дано умът ти се проясни дотогава.
Не си просто пушечно месо.
Какво става?
Вдигни ръце и се обърни бавно, Уейд.
Роуз?
Уейд.
Защо не оставиш оръжието? Няма да стреляш по мен.
Помниш ли, когато в осми клас лесничей ни учеше на точна стрелба?
Той каза, че ми се удава. Мога да те улуча някъде,
където ще боли, но няма да умреш.
- Влез в килията. - Как пък не!
Добре де.
Благодаря.
Така ще говорим на спокойствие.
- Побъркала си се. - Ще ми се.
Май само аз в този град съм с всичкия си.
Наминах покрай фермата на Бен Шелтън.
Там е военна територия.
Кал, Чет, Бен, Джони и шерифът Тайсън. Всички са изчезнали там.
Това ли било, Роуз? Заради твоите изчезнали?
Те са и твои, Уейд.
Знам, че са и мои. Но светът гори. Не мога да мисля за всичко.
Не се ли вгледаш в детайлите, ще пропуснеш част от важното.
Сега сядай.
Искам да ме чуеш внимателно.
Скрих нещо в хранилището за улики.
Скицникът на едно момче е. В него са отговорите, Уейд.
Знам, че звуча като онези хора,
с техните рисунки и теории.
Но ме познаваш от училище, не действам безразсъдно.
Това не е измишльотина, обещавам.
Искам да пазиш скицника, в случай че не се върна.
В случай че не се върнеш? Роузи!
Какво е това?
Не знам, но е в центъра на фермата на Шелтън.
Не се ли питаш какво съоръжение строят властите насред царевичака?
Според мен крият какво е станало с онези хора.
Всичко се върти около онази ферма
и вече няма да чакам някой да ми повярва.
Отивам във фермата и ако не се върна,
ако изчезна безследно, искам да вземеш онзи скицник на сериозно.
Следвай уликите.
Не, недей. Роузи, не ме оставяй тук. Ще говорим с шерифа, ще го убедя!
Кажи на Пъркинс, че му оправих кафе машината.
Пътуването ни до Осака. Цял ден валя дъжд.
Тук ходихме на кино, филмът не ни хареса.
Изпече слънце и ти ме целуна по шията.
Не знам.
Така. Първи ден.
Тази сутрин те мразя.
Задето ми взе пръстена.
Изпи бирата. Остави ме тук.
Отново си инсталирах "Тиндър".
Само за да топля твоята част от леглото.
Докато се върнеш.
Чакай! Спри.
- Какво става? - Никхил.
Кой следи за безопасността?
Никой. Въжето е в неизправност. Не можем да изведем Никхил.
- Изключете магнита. - Само Никхил го управлява.
Вижте тези амплитуди. Какво прави?
- Усилва го. - Бори се с него.
Никхил, трябва да спреш!
- Нестабилен е. - Няма напредък без радикален...
Уаджо!
Касп, ти ли правиш това?
Само ти си спокоен!
Ако ти правиш това, спри, моля те!
Джам.
- Защо само на теб не се случва? - Не знам.
- Да вървим. - Бързо, идвайте с мен.
Всички да излязат от лабораторията!
Никхил!
Епицентровете са в Източна Европа, Северна Америка и Амазония.
- Свържи ме с Никхил. - Добре, госпожо.
Да се евакуираме. До всички, напуснете мястото.
Никхил.
Защо не спира?
Не знам.
Тичайте! По дяволите!
Грабвайте каквото можете и го вържете.
Да се махаме!
Какво става навън?
Коя си ти?
- Охладете до 15 градуса. - Конструкцията се разпада.
Свързвам ви с Коалицията.
Добре. На екрана.
Къде е Никхил?
Не е на разположение. Имаме работа, г-жо президент.
Регистрираме сеизмична активност и вие сте главният епицентър.
Какво сте направили?
- Каквото и да е, спрете. - Не знаем как. Извънземното побесня.
Случва се глобално сеизмично събитие с множество епицентрове.
Трябва да го спрем, преди да стане по-зле.
Мисля, че знам как.
Саботирах костюмите. Няма да си вързана.
Може да не успееш да излезеш.
Трябва да опитам, Мая.
Само мен ще пусне.
Хината.
Хината!
Защо пак ми причини болка?
Не съм...
Не съм искала
да те боли.
Никога.
Тогава се върни при мен.
Изрекох тези думи толкова пъти. "Върни се при мен."
"Върни се, Хината."
Знам какво е да те боли.
Живея с болката от деня, когато тя тръгна.
Ти тръгна.
Тогава остави света си
и ела в моя.
Можем да сме заедно.
Винаги ще сме заедно.
Но не така.
Защото...
моята Хината е мъртва.
Ще щипе, да знаеш.
Ти се отдръпна от мен.
Знам.
Знам, Касп.
Просто ми се струва, че част от теб все още е с тях.
Искам да знам коя част.
Касп,
на чия страна си?
Не съм с тях.
Не искам.
Видях изражението ти, като извадих рисунката.
Тя беше всичко за мен. Гледах я всеки ден от месеци.
Дори не помниш да си я рисувал, нали?
Виж я.
Касп, виж.
Тук ли си?
Или още си там?
Никхил!
Мицуки, какво правиш?
Проверявам данните от костюма на Никхил, когато влезе при извънземното.
Атмосферата не беше нашата.
Мая, извънземното...
е било портал.
Нашият вход.
Единственият ни вход към света им.
А аз го унищожих.
Унищожих го.
Превод на субтитрите Катина Николова