УАЙОМИНГ, САЩ, ЗЕМЯТА 160 КМ СЕВЕРНО ОТ "КАМП ПИЪРС"
Изгони страховете ни.
Помогни ни да издържим.
Изгони страховете ни.
Помогни ни да издържим.
Кларк, Брадфорд е. Минахме, идвайте.
Прието. До скоро.
Тръгвайте.
Джаксън, пали!
Карайте бавно и внимателно. Гледайте габаритите на колите пред вас.
Само да минем мъглата и ще се срещнем напред, бъдете нащрек.
- Прието. - Прието.
"Камп Пиърс" дали се охранява добре?
Не знам. Но може да ни провърви.
Какво?
- Моля? - Какво каза?
Нищо не съм казала.
Добре.
Какво имаше предвид снощи?
Кое си мислел, че ще спре?
Това парче.
Откога го имате?
Намерих го преди време.
Приличаше на боклук, но...
Какво?
Не знам.
Стори ми се особено.
Някак различно.
Сякаш ме свързваше с нещо,
предполагам.
Сякаш беше мое.
Кларк, виждаш ли това отляво?
Да, виждам.
Явно една от онези гадини.
Какво става?
Люк? Добре ли си?
- Гласовете ми казват да се махаме от тук. - Какви гласове?
Там има нещо.
Трябва да се махаме.
До всички, по-бързо!
- Мария! Хвана Мария! - По дяволите!
- Мария я няма. - Продължавайте. Само не спирайте.
- Мамо! - Кларк, трябва да я спасим.
Стойте в конвоя!
- Кларк. - Да, чувам.
Има едно.
Следи ни отдясно. Огромно е. Не съм виждал...
- Ханли. - То нападна Ханли и Джаксън!
Криси?
Криси, обади се.
Има още!
Криси, Ханли, обадете се.
Гласовете стават по-силни.
Бият се.
Изтеглят се.
Кларк!
ПАРИЖ, ФРАНЦИЯ, ЗЕМЯТА
Умирам от глад.
Скоро ще намерим нещо, Алф.
- Какво казва? - Че не е безопасно и хората да се...
Евакуират.
- Да. - Какво е това?
Знам какво е.
Бележки от хора, които търсят някого.
- Или се надяват да бъдат намерени. - Може и нашите да са оставили.
Какво правиш?
Какво според теб? Пиша бележка.
- Защо? - Ако се случи нещо с мен,
има малък шанс мама и татко да научат някой ден.
ДЖАМИЛА ХЮСТЪН ОТ ЛОНДОН БЕШЕ ТУК ОБИЧАМ ТЕ, МАМО
Нищо няма да ни се случи. Ще намерим Касп.
После ще трепем проклетите извънземни.
Пен, колко остава до болницата?
Само още десет километра.
Скоро ще се стъмни.
- Колко има до апартамента на вашите? - Немного.
Добре. Ще пренощуваме там и тръгваме рано сутринта.
- Дали ще има храна? - Ще разберем.
АЛФИ АДЕМУРЕВА ОТ ЛОНДОН БЕШЕ ТУК! ОБИЧАМ ВИ, МАМО И ТАТКО.
Това е.
Някъде горе е.
Монти, чудно ми е защо никога не са ни водили тук.
Не прилича на място, където пускат деца. Кучета, да, но...
Това ли е апартаментът на вашите? Готин е.
- Вижте, онзи стол е като люлка. - Стари плочи.
- Те ти липсват, нали? - Да.
Хайде. Да видим има ли нещо за ядене.
Това ли ядат богатите на вечеря? Малки хапки.
Не. Ядат това на вечеря, когато не са гладни.
Все едно сме на къмпинг.
Винаги съм искала да отидем на истински къмпинг.
Не в задния двор, а на истинско приключение в дивото.
Тук минава за диво.
- Какво има? - Тези крекери са с фъстъчено масло.
Алергична си към фъстъци ли?
Не, мама е алергична. У дома такива неща не се купуват.
Монти, дали мама и татко са в Париж?
Сигурно скоро ще ги намерим, Пен.
- Добре ли си? - Екстра съм.
Нищо не яде.
- Не ми се ядат стари крекери. - Тъкмо повече за нас.
Сигурен ли си?
Вълнуваш ли се за утре?
Да, нещо такова. И малко ми е неспокойно, че ще го видя след толкова време.
- Защо? Та това е Касп. - А ако Каспар не е там?
Какво?
Говорите така, сякаш сте сигурни, че ще е там, но не знаете.
Всичко това може да е напразно.
- Защо говориш така? - Защото е истината.
Лягам си.
Какво видя, когато осъществи контакт със създанието?
Пълна мъгла ми е.
Като сън.
Цветове, форми?
Видях момче.
Момче?
Зовеше някого.
Познаваш ли го?
Никога не си го виждала? Не е спомен?
Тогава какво стана според теб, щом споменът не е бил от твоя ум?
Беше в техния.
Аз също бях.
Невероятно.
Докторе, как е тя?
Нищо нередно не откривам.
Значи може да я върнем.
Казах, че нищо не откривам. Може да съм пропуснала нещо.
Ако искаш да я върнеш, ти решаваш, не аз.
Искам да се върна.
Искам да го направя.
Е, докторе, явно тя решава.
Може ли да поговорим навън?
Видя ли ръката й? Тя едва се държи.
Трябва й време да се възстанови, иначе ще свърши като тях.
Нищо й няма. Чу я, иска да се върне.
Разбира се, че иска да се върне. Мисли, че е видяла мъртвата си любима.
- Ти нямаше ли да искаш да опиташ отново? - Била е в ума им.
И те - в нейния. А ако умре и пропилеем най-добрия си шанс?
Стига вече с твоите психобрътвежи. Ще го направим. Тя го иска.
Поне ми дай първо да я изследвам.
Люк, добре ли си?
Кларк.
Тате?
Помогни ми.
Издърпай го.
Раната е дълбока. Дай ми колана си.
Кларк.
Погледни ме.
Колата на Шон.
Дали са добре?
- Ще проверя. - Недей.
Тате, аптечката е при тях.
- Ще дойда с теб. - Люк!
Мамо, отивам с нея.
Още два сантиметра и артерията ти е щяла да се разкъса.
Какво му стана на Люк, преди да паднем? Как разбра, че онези неща са там?
Веднъж вече се случи, при първото идване на извънземното.
Той чуваше гласове.
Мислех, че е било единичен случай. Явно не е така.
Гласове?
Съжалявам.
Бързо. Помогни ми.
Защо не ми каза, че чуваш неща?
- Не исках да мислиш, че съм откачен. - Не си откачен.
Наистина. Необикновен си.
Ела.
Аз и баща ми преди първия ни риболов.
С мама на рождения ми ден, когато бях на седем години.
Не.
На осем.
- Сигурна ли си? - Да. На осем.
Не знам.
- Къде е направена ли? - Не знам кой е това.
Още чуваш извънземното в ума си ли?
Не се маха.
Според теб то защо прие формата на Хината като малка?
- Да ме изненада и обърка. - Успя ли?
Не.
Разкажи ми за връзката си с Хината.
- Няма нужда. - Каза, че се виниш за смъртта й.
- Излишно е. - Да не обсъждаме как те манипулират?
Знаят къде си уязвима.
Ще използват всяка психическа слабост
и ще засягат всяка чувствителна тема.
Искам да знам всичко за тази връзка,
за да я разбирам по-добре от тях.
- Прежалих я. - Явно извънземните не мислят така.
Нито пък аз.
И така...
Да опитаме пак?
Мислиш, че съм безцеремонна с теб, но онова в кораба ще е по-безпощадно.
Разкажи ми за нея.
Мицуки.
Мицуки!
Ще щипе.
Трябва да те зашия, щом се приютим някъде.
Лекар ли си била?
Много отдавна.
Добра ли беше?
- Бях. - Чудесно.
Защото иначе щях да търся второ мнение.
Успели са. Ханли.
Кларк! Боже!
Дай ръка.
Боже!
- Кракът ти. - Само драскотина.
Първите коли са поне на 2 км надолу.
- Можеш ли да вървиш? - Тези гадини са навсякъде.
- Да изчакаме тук, дано се изтеглят. - Скоро ще се стъмни.
Да се махаме, докато можем. Останем ли, всички ще умрем.
Права е.
Трябва да опитаме.
Каспар? Каспар!
Идвам за теб.
Каспар?
Почти сме при теб.
Защо не отговаряш?
Касп!
Привет.
- Какво правиш? - Нищо. Не можах да спя.
Майка ти е красива.
Да, така е. Но това не е майка ми.
Реших, че това са родителите ви.
Да, на снимката е баща ми,
но жената не е майка ми.
Монти.
Татко ни казваше, че отива в Париж по работа.
Ето какво е правел.
Съжалявам.
Въпросът не е, че е изневерявал, а че изглежда щастлив.
Сякаш наистина обича тази жена.
Преди мислех, че татко не обича никого, но истината е, че не обичаше нас.
Сигурна съм, че ви обича.
Може би не знае как да го каже.
Не знам дали някога ни е обичал.
Разбира се, че ви е обичал, как иначе.
Благодаря. Макар че го казваш да ме успокоиш.
Не е вярно.
Не говоря глупости.
Както и да е.
Защо си будна? Като изключим, че светът загива.
Пак сънувах от онези сънища,
но Каспар не беше там.
И не усещах присъствието му. Сякаш постоянно се отдалечава.
Не се приближава.
Не знам какво значи това, но може би си прав.
- И наистина сме дошли напразно. - Казах го от яд към татко.
Не значи, че грешиш.
Ще намерим Каспар.
Там някъде е, ще го намеря. И тогава всичко ще е различно.
Благодаря, Монти.
Дори да е само за да ме успокоиш.
Благодаря.
- Как мина терапията? - Ще видим.
Знаех, че ще се върнеш.
Липсваше ми.
Мицуки, какво виждаш?
Там ли е Хината?
Да.
Какво се случи с мен последния път?
Какво беше онова място, на което се пренесох? Ще ме върнеш ли?
Защо искаш да се върнеш?
Опитвам се да разбера всичко това.
Да разбера какво си.
Не мислиш, че съм истинска, нали?
Не знам какво си.
Свали си шлема.
Защо?
За да ти покажа коя съм.
Какво правиш?
Мицуки, спри!
Красиво е, нали?
Какво е това?
Спомен.
Не помня такова нещо.
Защото е мой спомен, не твой.
Когато за пръв път пуснах хвърчило.
Като малка летях насън.
Летях над дома ми и виках всички, които познавам.
Изпитвах съжаление към хората под мен.
Бяха закотвени за земята.
Не знаеха колко си свободен във въздуха.
Пулсът й се учести.
- И дишането. - Какво става?
Губим я. Вижте тремора й.
Може да си свободна.
Тук горе, с мен.
Това не е реално.
Ето ти доказателство.
Усещаш ли колко те обичам?
Мозъкът й ще прегрее. Какво ще правим?
- Изведете я. - Не.
- Майната ти! Изведете я. - Не решаваш ти.
Ти ли ще кажеш на Коалицията, че сме я убили?
- Изведете я по-бързо. Никхил! - Чакай.
Чуйте! Чакайте.
Движенията на ръцете й не са безразборни.
МАГНИТ
- Говори ни по морзовата азбука. - Пускайте магнита.
Обичам те, Мицуки.
И аз те обичам.
Винаги ще те обичам, Хината.
Исках да съм с теб.
Но това не е реално.
Съжалявам.
Мицуки!
Това ли е болницата?
Така пише в заповедта за преместване.
Пен, не гледай.
Това трябва да е входът.
Ехо?
Има ли някого?
Ехо!
Каспар? Тук ли си, брато?
- Какво ще правим? - Ще го търсим.
- Из цялата болница? - Огромна е.
Ще се разделим и ще обходим повече места.
Касп!
Ехо!
Ехо?
Ехо!
Каспар.
Хайде, Касп. Дай знак къде си. Вече съм тук.
Хайде.
Май намерих нещо.
Виж какво открих.
Той е.
КАСПАР МОРОУ
Сигурно е близо.
Приятели.
Какво?
Сигурно са останали да пазят нещо.
Или някого.
Няма никого, нали?
Нищо не би могло да оцелее.
Касп?
Продължаваме.
Не.
Сам го каза. Нищо не би могло да оцелее.
Ще измислим нещо.
Какво ще измислим, Алф?
Какво ще мислим?
Снощи в съня ми той не ми отговори.
Цялото пътуване беше една голяма глупост.
Аз съм виновна. Рискувах живота ни.
Накарах ви да тръгнете с мен. Даруин пострада за нищо.
Стига.
С право ни доведе тук, с право го търсиш.
- Спри. Просто замълчи. - Тук няма кръв, нали?
Каспар е там някъде, ще го намерим.
Ами ако е мъртъв? И всичко това е било безсмислено?
Ако всички - мама, семейството ми, дори вие...
Ако сте били прави?
А на мен ми се е искало да го вярвам? Заради някакви тъпи сънища и това.
Все едно един стар уокмен доказва нещо.
Каквото и да е.
Съжалявам, че ви въвлякох.
Джамила.
Въпреки всичко се радвам, че дойдох с теб.
Люк.
Погледни ме. Какво има?
Опасност.
Къде?
Там.
Бягайте. Веднага тръгвайте.
Бягайте!
- Люк, тичай! - Назад.
Тичайте!
Бързо!
Бързо, напред!
Господи!
Тичайте!
- Хайде! - Тичайте!
Давайте!
- Джак! - Не, трябва да се махаме!
Брадфорд!
Брадфорд.
Приготви се да потегляме!
- Идвайте. - Давай!
Тръгваме.
- Помощ! - Да се махаме!
Не намирам Люси. Още е там.
- Мислех, че е зад мен. - Къде е?
- Моля те, не отивай. - Къде е тя?
- Къде? - Още е там, не я намирам.
Момиченцето ми. Моля те.
Моля те!
- Не! Недей. - Мамо!
Мамо!
Люси.
- Добре ли си? - Изгубих си обувката.
Спокойно. Ще те заведа при майка ти.
Шум. Движение!
Люси!
Не стреляйте, ще ги улучите.
Спри.
- Спри! - Не!
- Спри! - Недей.
Не, не!
Казах да спреш!
В главата му съм.
- Кларк! - В главата му.
- Тръгваме! - Люк!
В главата му.
Вдигни го!
- Помощ! - Помогнете й!
Хайде, тръгвайте!
Бързо!
Спокойно.
Как си?
Не знам.
Когато беше там,
помислих, че се губиш в извънземното.
Подцених те.
Не.
Не си.
В един момент бях на косъм.
Да изгубя себе си.
Планът ти сработи.
Активирахме електромагнита и извънземното реагира.
Как?
Започна да излъчва на честоти, които преди не засичахме.
Може ли да чуя?
- Никхил още се опитва да го дешифрира. - Това е извънземното.
Говори.
Откъде знаеш?
Защото е в главата ми.
Това е езикът им.
Така ще мога да го науча.
Ще общувам с него.
И ще намеря слабите му места.
И аз се радвам, че дойде.
Чакайте.
Какво има?
Не чувате ли?
Ехо.
Има ли някого?
Джам. Сигурна ли си?
Касп.
Джам?
Седни.
Мислехме, че си умрял. Какво правиш тук?
Не знам.
Като се събудих,
ги чувах около мен.
Бяха толкова шумни, че се скрих.
Скрил си се? От извънземните ли?
Не помня.
Не ни ли чу?
Липсваше ми.
Много ми липсваше.
Радвам се, че те намерихме. Честно.
Монти, сега всичко ще се промени, нали?
Ще спечелим.
Ей, Касп?
Какво ще правим?
Превод на субтитрите Катина Николова