Hørte du det?
Hva?
Noe utenfor.
Martin?
Hvem er der ute?
Martin?
Hva er det som skjer?
- Hører du det ikke? - Hva da?
Hvem er det?
Hallo?
Jeg ser ikke noe.
Det er ingenting der ute, kjære.
Du savner ham bare.
Det gjør vi begge.
Å, Lisa.
- Jeg bare... - Jeg vet det.
- Sarah! - Sarah!
Sarah!
- Sarah! - Sarah!
Sarah!
- Ingenting her! - Ikke spor av henne.
- Sarah! - Sarah!
Jenta mi, hører du meg?
- Sarah! - Sarah!
Hvor mye lenger tenker du å bli her?
- Hva mener du? - Hva om vi ikke finner henne?
Vi er i fare så lenge vi blir her.
Vi drar ikke uten datteren min.
- Ingen sier noe annet. - Dra hvis dere vil. Jeg blir.
Jeg tror ikke datteren din er her.
Hva har du?
Noen tok henne.
Hva mener du med tok henne?
Det er våre spor.
Dette...
Noen andre var her mens vi var nede i kløften.
Ser ut som to militære Humvee-er.
Og disse store støvlesporene er militære.
Og så er det dette.
De tok henne og dro samme vei som de kom.
Kjenner du dem igjen?
Ja.
Hun elsker stjernene.
De nye romvesenene er ikke bare farligere. De formerer seg raskere enn vi kan telle.
De andre angrep for å vinne territorier og taktiske posisjoner.
Disse angriper bare.
- De kaller dem "jeger-mordere". - Så oppfinnsomt.
Fint at du har bevart humoren, for vi har gjort det verre enn før.
Det er krig, fru president.
Vi angrep fienden, de slo tilbake.
Vi må bare angripe hardere neste gang.
Disse jegerne kan stå imot alt.
Ild dreper dem ikke.
Bomber, napalm, biologiske og kjemiske våpen bremser dem knapt.
Han prøver å si at vi ikke vet hva vi skal angripe med.
De tilpasset seg. Vi tilpasser oss.
Vær rask, Nikhil.
Jeg kom inn i hodet deres én gang, jeg kan gjøre det igjen. Uansett hva som må til.
La oss håpe du har rett, Miss Yamato.
Ikke flere tidsfrister. Ikke overvåk prosessen hennes.
Hun er det eneste verktøyet vi har.
Hun stopper ikke før hun knekker.
Stalingrad var det dødeligste slaget i menneskehetens historie.
Du valgte det som paradigme. Din perfekte seier.
- To millioner døde i det slaget. - Men det avgjorde krigen.
Uansett hva som må til, Maya.
Uansett hva som må til!
Luke, ta litt av dette.
Vi skal finne Sarah.
Vi får henne tilbake. Det lover jeg.
Hvis du trenger å slippe noe ut...
Hvis du trenger å si noe, skrike til meg, gråte,
uansett hva du trenger, så er det greit å slippe det ut.
Luke.
Bare... si noe.
Det er greit å være sint.
Det er greit å føle hva du enn føler nå.
Slutt. Slutt å snakke til meg som en slags psykolog.
Luke.
Det er min skyld.
Jeg skulle blitt i bilen. Vi var trygge i bilen.
Det er min skyld at vi var der i det hele tatt.
Det er min skyld. Nei, du forstår ikke!
Ana.
Vi må snakke sammen.
Rachel så noe i går kveld.
Jeg hadde vakttjeneste i går. Det var ganske dødt.
Så kom det en militærkolonne. Dro sørover på motorveien.
Det kan ha vært dem som tok Sarah.
Ifølge Rachel dro kolonnen denne veien.
Hvis du tar I-90 til 25 South, fører den rett til Camp Pierce.
Det er den eneste operative basen i området.
Det går rykter om en ny type romvesener
som avskjærer alt sør for oss.
"Jeger-mordere" kalles de. De er visst verre enn de andre.
Verre?
- Kanskje det var dit de militære dro. - Så hun kan være der?
Ja. Med en helt ny type romvesener i veien for oss.
Hva mener du?
- Mener han at dere ikke vil hjelpe meg? - Han forklarer bare farene.
Ikke sant, Hanley?
Hva? Hva er det du ikke sier?
Hvorfor skulle det militære gjøre seg så mye bry for å ta én jente?
Det gir ikke mening.
- Tror du jeg skjuler noe? - Skjuler du noe?
La oss ta en liten pause.
Hvis det er noe du bør fortelle meg, er dette riktig tidspunkt.
Jeg ber deg stole på meg. Jeg må vite at jeg kan stole på deg også.
Ana.
Hvem er du?
Jeg er en mor med et forsvunnet barn.
En datter med døde foreldre.
En kone hvis mann døde.
En mann jeg ikke engang...
Spiller ingen rolle. Ingenting av det spiller noen rolle.
De er borte.
Alle er borte.
Og jeg skulle beskytte dem.
Jeg skulle beskytte henne.
Og jeg mislyktes.
Jeg forlot henne i bilen.
Det er min skyld at hun er borte.
- Jeg klandrer meg selv. - Ana.
Og jeg klandrer deg.
Jeg sa... Jeg bønnfalt deg om å la oss bli igjen.
Du ga meg et løfte.
Du lovet at vi ville være trygge, og jeg stolte på deg.
Ana.
Du svarte ikke på spørsmålet.
Hvem er du?
Du var borte lenger enn jeg trodde.
Jeg begynte å bli redd for at du hadde ombestemt deg.
Det militære leter etter deg.
De går hus-til-hus.
Og Wade ser rart på meg.
Jeg tror han mistenker at jeg slapp deg ut.
Snakker du sant om notatboken?
Jeg spør bare.
Dette om gutten som kunne stoppe romvesenene
og se det de så, det var vel ikke kødd?
Begynner du å tvile?
- Hvorfor kom du? - Jeg sa det.
Fulgte notatboken.
Så du kjørte gjennom halve landet på grunn av en gutts tegninger?
Og du hjalp en rømling på grunn av tegningene.
Hva om det er ekte?
Alt sammen.
Hva om tegningene virkelig kom fra romvesenene,
men så betyr det ikke noe?
Det vil bety noe.
Det vet du ikke.
De betyr noe.
OK?
Faren min lignet på deg.
Kjempet i Irak, den første.
Da han kom hjem, kunne man ikke snakke med ham heller.
Han trengte å vite at det var verdt det.
At alt betydde noe.
Det rystet ham hvis noen stilte spørsmålet "hvorfor".
Den boken.
Den gutten. Han er krigen din nå, ikke sant?
Hva trodde du at du ville finne her?
Svar.
Vet du alle spørsmålene?
Vent. Stopp litt.
Jeg har sett dette før.
Jeg vet hvor dette er.
Hvor mye lenger er det?
Noen kilometer til.
Når sa du at denne gutten ble tatt?
I starten.
Før noen visste hva som foregikk.
Felix hadde nettopp fylt 19.
Og så begynte flere å forsvinne.
Pleier kråker å kretse sånn?
Så hva er det som foregår?
Jeg vet ikke.
Men fugleskremselet er den veien.
Hva er det?
Hva da?
Den lyden.
Hvor kommer den fra?
Den lyden.
- Kan du ikke høre den? - Jeg hører ingenting.
Mitsuki?
Hva har det gjort?
Romvesenet?
Ingenting.
Ingen endring?
Nei, ikke siden sist du var inne.
Ingen monitoravvik. Ingen Maydayer.
Er alt i orden?
Jeg kan høre romvesenet snakke.
Jeg trodde det ikke kommuniserte etter hackingen.
Det har startet igjen. Eller det stoppet aldri.
- Og dette vet du fordi... - Jeg kan høre det.
Det er som en lav lyd.
En klikking inni hodet mitt.
Det er noe jeg kjenner mer enn jeg hører, og det kommer fra romvesenet.
- Hvordan vet du at det er fra romvesenet? - En følelse.
Jeg tror samhandlingene med det forbant oss.
Vi har ikke registrert signaler eller utstrålinger fra romvesenet
siden vi ødela fraktskipene.
Det er ikke på noen frekvens vi overvåker, men jeg vet at det snakker.
Det skjuler seg for oss.
Vi må tvinge det ut.
Har du et forslag?
Jeg vil provosere det. Provosere det så mye at det viser seg.
- Og hvordan vil du provosere det? - Ved å påføre det smerte.
Hva om du provoserer det til å bli mer aggressivt?
Hva om noe der oppe sender flere mordere?
Hva om det gjør alt verre igjen?
Hva om det gjør deg verre?
Jeg trenger alt utstyret vi har i laben.
Wajo. Wajo. Wajo. Wajo. Wajo. Wajo. Wajo.
Hei.
Går det bra?
Jeg trodde det ville slutte.
Kan jeg sette meg?
Vi finner henne.
Jeg har aldri hatt noen søsken.
Er dere nære venner?
Var.
Vi var en familie.
Ja, jeg vet hva du mener.
Middager rundt bordet, ikke sant?
Alle de middagene.
De var bare... middag.
Men jeg ville gitt hva som helst for å ha en sånn dum middag.
Bare en normal middag med foreldrene mine.
Hun irriterte meg hele tiden. Vi pleide å krangle om alt.
Alt det føles så dumt nå.
Ja, jeg skjønner.
Men det får oss til å sette pris på det vi har.
Og de vi har.
Moren din er ålreit.
Du kjenner henne ikke.
Det virker som jeg gjør det.
Litt, mener jeg.
Som jeg kjenner deg.
Kan du holde på en hemmelighet?
Ja.
Jeg vet hvorfor de tok Sarah.
De vil ha en greie vi har...
En greie som mamma sier at vi må holde hemmelig.
Folk ville ha den, så vi begynte å rømme.
Vi måtte forandre navn.
Det har holdt oss i live.
Hei!
Sam, ikke sant?
- Ja? - Kan jeg få snakke litt med deg?
Hei.
Hvorfor snakker du med sønnen min? Kom hit.
Jeg ville bare spørre om noe.
Hvis du vil spørre om noe, så snakk med meg, ikke ham.
OK. Heter du virkelig Ana Lewis?
- Unnskyld? - Er du virkelig Ana Lewis?
Eller er det Aneesha?
Det er sant, er det ikke?
Aneesha?
Og du er Luke.
Er det noe i veien her?
Hun har løyet for oss.
Hun heter ikke Ana Lewis. Det er Aneesha.
Hun hadde visst et romvesenobjekt.
Et slags skår.
- Det var derfor VFK kom etter oss. - Hanley.
Vi reddet dere, og dere løy for oss.
- Satte oss alle i fare. - Hanley!
Nei!
Alt vi har her, er bygd på tillit.
Vi har regler, og hun brøt dem. Hun er ikke en av oss.
Hun løy ikke.
- Hva? - Hun fortalte meg det.
Hun fortalte meg alt. Den dagen vi fant dem.
Hun fortalte navnet sitt, objektet, alt.
- Tenkte det var tryggest å tie. - Om du visste...
Så om noen skal klandres, er det meg.
Unnskyld.
Jeg satte dere i fare.
Jeg brøt løftet mitt.
Det var galt. Det skulle vært deres valg.
Jeg kan ikke love at jeg ikke feiler igjen, men jeg lover å prøve.
Jeg skal prøve hardt å la være.
Det er dette vi driver med. Vi beskytter de som trenger beskyttelse.
- Selv om løgnene setter oss i fare? - Selv da.
Særlig da.
Hvis du eller noen andre her ikke liker det, kan dere dra.
Gå ut døren.
Ta med den provianten dere vil Men hvis dere blir...
...gjør vi oss klare i morgen tidlig til å finne jenta.
Der er det.
Vinkelen.
- Hva? - Det er fra oversiden.
Fugleskremselets vinkel er fra oversiden.
Så hva tror du fuglene driver med?
Kanskje de har sett et bytte. Jeg tror de kretser hvis det er mat der.
Eller fare.
Hold den.
Dette er ikke militært.
Ikke politiets heller.
Det kan tilhøre Martin, Felix' far.
Hva tror du Martin gjorde midt på åkeren med et haglegevær?
Skjøt fugler?
Hva i helvete?
Det kommer fra huset.
Vent.
Martin?
Martin.
Er alt i orden?
Martin!
Wajo.
Hva er alt dette?
Mest elektromagneter.
Har du sett fuglene over skipet? Flymønsteret deres.
Er det ikke rart?
Jo.
Fugler er innstilt på planetens magnetfelt.
Det er som deres GPS.
Jeg tror romvesenene er forbundet til det feltet.
Det er derfor vi har hatt gravitasjons- endringer på været og tidevannet.
Hvis vi forstyrrer feltet, påvirker det kanskje romvesenet.
Stresser det.
Ichiko.
Ichiko?
- Hva? - Jeg vet ikke.
Du fortalte aldri etternavnet ditt.
Du sa bare at Ichiko var romkameraten din.
Husker du det?
- Hvis du kom for å få meg til å slutte... - Jeg ville se hvordan du har det.
Hvordan har du det?
Sint? Føler skyld? Er det det du vil høre?
Nei, det er det ikke.
Jeg vil vise deg noe.
Hva er det?
Noe som kan redde livet ditt.
Hva?
Hvor er det?
Rundt deg.
Biologer trodde før
at alt i skogen var en individuell organisme
som kjempet for overlevelse alene.
Men de tok feil.
Alt er knyttet sammen.
Alt er knyttet sammen, Mitsuki.
Du også.
Du tror kanskje ikke at du trenger hjelp av meg, men det gjør du.
Jeg skal følge med.
Hvis jeg ser at livet ditt er i fare, drar jeg deg ut.
OK.
La oss se hvordan du liker dette.
Er det noe?
Frekvensen er klar, ingen gravitasjonsendring.
Spektrometer?
- Ingen respons. - Ingenting her.
OK.
Rapporter. Rapporter.
Vi har et RF-signal.
Ikke noe mer?
Bare RF.
La oss se om dette gjør susen.
Vi har et mikrobølgeutslipp. Seismografen er ujevn.
Temperaturen i avlukket har økt med fem grader.
Gjør opptak av enhver vibrasjon, knirk og støvpartikkel der inne.
Hva er det som skjer?
Mitsuki? Hører du meg? Vil du trekkes ut?
Nei. Ikke trekk ut. Gjentar. Ikke trekk ut.
Dette er utrolig.
Vær så snill, stopp! Det gjør vondt!
Stopp!
Vær så snill, stopp!
Det gjør vondt!
Stopp! Det gjør vondt!
Vær så snill!
Vær så snill, det gjør vondt!
Hva er det som skjer?
Stopp!
Mitsuki? Hva gjør du?
Det gjør vondt!
Hva skjer?
Stopp, Mitsuki, stopp!
Vær så snill, det gjør vondt!
Stopp, det gjør vondt!
Martin, hører du meg?
Vi skal hente hjelp til deg.
Martin, hvor er Lisa? Hun er ikke inne.
Lisa.
Ja, Lisa.
Vet du hvor hun er?
Hun har dratt.
Dratt hvor? Hva skjedde, Martin?
De...
Noe, trakk.
Det tok...
Opp.
Opp?
Opp.
Jeg klarte ikke... klarte ikke... Jeg prøvde.
De tok henne.
- Opp hvor? - Jeg prøvde.
Jeg slapp unna.
Jeg forlot henne.
Jeg forlot dem.
Hvem er "de"?
Billy var der.
Hvor?
Oppe.
Martin, hva mener du med "Billy var der"?
Hva snakker du om?
Billy var hvor?
Kjører legen en Humvee?
Kom igjen. Vi drar. Kom igjen.
Pokker.
Mr. Williams?
Mr. Williams, vi kommer for å hjelpe deg.
Hva kommer de til å gjøre med ham?
Forsiktig.
Rose.
Rose!
Hvem er Billy?
Hva?
Han nevnte Billy.
Hvem er han?
Hei. Hei.
Hei.
Det går bra.
Takk.
Unnskyld for at jeg ikke fortalte sannheten.
Unnskyld for at jeg ikke stolte på deg.
Jeg forstår.
Jeg skal prøve det med tillit.
Veldig hardt.
Men jeg er kanskje rusten.
La oss finne datteren din.
OK. Klare til å kjøre.
Det er ikke din skyld.
Ingenting.
Det er du nødt til å tro på.
Vi skal få søsteren din tilbake.
Hvem har vi?
Hverandre.
- Og alt vi trenger... - Nei.
Jeg tok feil.
Vi trenger hjelp.
Hvem er du?
Du vet hvem vi er.
Vi takker dere.
Hvem er "vi"?
Hva er det som skjer?
- Hvorfor svarer hun ikke? - Svar meg.
Hva ser hun?
- Hvem snakker hun til? - Jeg vet ikke, men hun svarer.
- Vet du hvorfor jeg er her? - Men ikke til oss.
Jeg kom for å stoppe romvesenene.
Du kom på grunn av hvordan du skadet oss. Skadet meg.
Hva sa du?
Husker du første gangen i Odawara?
Med kirsebærblomstene. Du sa at de lignet...
En solnedgang.
Hva har du gjort med henne?
Du er sint.
Vi husker temperamentet ditt.
Hva vil dere?
Vi vil vite hvorfor arten deres er i konflikt med oss.
Denne planeten er hjemmet vårt, og dere prøver å ødelegge den.
Vi forstår ikke.
Vi kan ikke la dere ødelegge oss.
Som du ødela meg.
Hinata?
- Sa hun... - "Hinata."
- På tide å trekke henne ut. - Mira.
Signalet er der fortsatt.
Ingen har kommet så nær.
Hva hun enn gjør, så fungerer det.
Hun kommuniserer med det.
Er det noe igjen av deg?
Den virkelige deg.
Jeg hørte deg... spille...
...sangen vår.
La meg kjenne på deg.
Mitsuki, hva er det du gjør?
- Vi må få henne ut. - Nei.
- Hva skjer? - Fy fader.
- Herregud! - Få henne tilbake. Få henne ut!
Få henne ut!
- Få henne ut! - Det fungerer ikke!
Hallo?
Er det noen der?
Hører du meg?
Hvem er det?
Jamila?
Mitsuki.
Mitsuki. Mitsuki.
De er der ute.
Tekst: Evy Hvidsten