- Чуваш ли това? - Кое?
Има нещо навън.
Мартин?
Кой е там?
Мартин?
Какво става?
- Не чуваш ли това? - Кое?
Кой е там?
Ехо?
Нищо не виждам. Няма нищо, скъпи.
Още ти е мъчно за него.
На мен също.
Лиза.
- Аз просто... - Знам.
Сара!
Няма и следа от нея.
Сара!
Чуваш ли ме, момичето ми?
Сара!
Колко още ще стоим тук?
- Какво намекваш? - Ако не я намерим? Тук е опасно.
Не тръгваме без дъщеря ми.
- Никой не казва обратното. - Вървете си, щом искате. Аз оставам.
Не мисля, че дъщеря ти е тук.
Какво откри?
- Някой я е отвлякъл. - Как така?
Онова там са нашите стъпки. Тези...
Някой е бил тук, докато бяхме в дола.
Два военни джипа.
Тези следи са от обувките на войник.
Вижте до тях.
Сграбчили са я и са се върнали откъдето са дошли.
Познати ли са ти?
Да. Тя носи модела със звездите.
Извънземните са по-смъртоносни и се размножават с бясна скорост.
Предишните нападаха за територия, а тези само убиват.
- Наричат ги "ловци убийци". - Колко творческо.
Радвам се, че ти е забавно, защото положението е по-зле от всякога.
Във война сме, г-жо президент. Удряме врага, той отвръща.
Другия път просто ще ударим по-силно.
Нищо не трогва ловците. Огънят не ги убива.
Бомбите, напалмът, биологичните и химическите оръжия едва ги спират.
Той иска да каже, че не знаем с какво да ги ударим.
- Адаптираха се. Ще се адаптираме и ние. - Побързай, Никхил.
Веднъж проникнах в мислите им. Пак ще опитам, каквото и да ми коства.
Дано си права, г-це Ямато.
Дотук с ограниченията на времето и следене на показателите й.
- Тя е единственото ни средство. - Няма да спре, докато не капне.
Битката при Сталинград е била най-смъртоносната в историята.
Даваш я за пример за безупречна победа. Два милиона души са загинали в нея.
Но е спечелила войната.
С всички средства, Мая.
С всички възможни средства!
Люк, пийни малко.
Ще намерим Сара. Ще си я върнем, обещавам.
Ако искаш да си излееш мъката...
Ако искаш да кажеш нещо,
крещи, плачи,
каквото е необходимо.
Няма проблем.
Люк.
Само кажи нещо.
Нормално е да си ядосан.
Да се чувстваш както сега.
Стига вече. Не ми говори като някакъв психиатър.
Люк.
Вината е моя. Трябваше да стоя в колата. Там беше безопасно.
Аз съм виновен, че изобщо бяхме там.
- Аз съм виновен. Не разбираш! - Не. Не си, Люк.
Ана. Трябва да говорим.
Рейчъл е видяла нещо снощи.
Снощи бях на пост. Беше мъртвило.
После мина военен конвой. Караха на юг по магистралата.
Може да са същите, отвлекли Сара.
Според Рейчъл са карали в тази посока.
Ако хванеш И-90 в южна посока, стигаш до "Камп Пиърс".
Единствената действаща военна база наоколо.
Носи се слух за нов вид извънземни, откъсват от света всичко на юг от тук.
Наричат ги ловци убийци. Били по-лоши от другите.
- По-лоши? - Може би там са отивали военните.
Тя може да е с тях?
Да, и между нея и нас има нова порода извънземни.
- Какви ги говориш? Няма да ми помогнете ли? - Той само обяснява рисковете.
Нали така, Ханли?
Какво не ми казваш?
Защо им е на военните да отвличат едно момиче? Не проумявам.
- Мислиш, че крия нещо? - Криеш ли?
Да си отдъхнем, става ли?
Ако има нещо, което трябва да ми кажеш,
сега е моментът.
Довери ми се. Трябва да знам мога ли и аз да ти вярвам.
Ана.
Коя си ти?
Майка, чието дете е изчезнало.
Дъщеря, чиито родители ги няма.
Съпруга, чийто мъж почина.
Съпруг, когото дори не...
Няма значение.
Нищо няма значение.
Вече ги няма.
Всички тях.
Трябваше да ги пазя.
Трябваше да я опазя.
А не успях.
Оставих я в колата.
Аз съм виновна, че я няма.
- Виня себе си. - Ана.
И теб.
Умолявах те да ни оставите.
Ти ми обеща, че ще сме в безопасност, и ти повярвах.
Ана.
Не ми отговори на въпроса.
Коя си ти?
Доста се забави.
Вече се боях, че може би си размислила.
Военните те търсят. Ходят от къща на къща.
А Уейд ме гледа особено.
Май подозира, че съм те пуснала.
Честен ли си за този скицник?
Само питам. Онова за момчето, което може да спре извънземните
и вижда онова, което и те, не е шега?
Започваш да се съмняваш, а?
- Защо дойде тук? - Казах ти. Заради рисунките.
Прекосил си половината страна заради рисунките на някакво момче.
А ти помогна на беглец заради тях.
Ами ако е истина?
Всичко това.
Ако рисунките наистина са от извънземните, но не са важни?
- Ще се окажат важни. - Не знаеш това.
Помагат ни.
Ще видиш.
Баща ми беше като теб.
Сражава се в Ирак.
Като се върна, с него не можеше да се говори.
Искаше да вярва, че всичко си е заслужавало.
Че е било важно.
Много се разстройваше, ако някой го питаше защо.
Онзи скицник.
Момчето. То е твоята война, нали?
Какво си мислиш, че ще откриеш?
Отговори.
Знаеш ли всички въпроси?
Чакай. Задръж.
Виждала съм това.
Знам къде е.
Колко още?
Няколко километра.
- Кога е било отвлечено момчето? - В първите дни.
Преди да разберем какво става.
Филикс тъкмо беше навършил 19 г.
После още хора започнаха да изчезват.
Враните така ли кръжат?
Защо правят това?
Не знам. Но плашилото е натам.
Какво е това?
Кое?
Този шум. Откъде идва?
Този звук. Не го ли чуваш?
Нищо не чувам.
Мицуки?
Какво прави?
Извънземното ли?
Нищо.
Няма ли промяна?
Не и след последното ти влизане.
Няма пикове в активността. Не зове за помощ.
Добре ли си?
Чувам го как говори.
Мислех, че след атаката е спряло да общува.
Започна отново. Или не е спирало.
- И знаеш това, защото... - Чувам го.
Като нисък звук е. Цъкане в главата ми.
По-скоро го усещам, отколкото чувам.
И идва от извънземното.
- Откъде си сигурна, че е от него? - Усещам го.
Май някак сме се свързали взаимно.
Не сме засичали сигнали или енергия от него, откакто унищожихме корабите.
Не е на честотите, които следим, но знам, че говори.
Крие се от нас. Трябва да го изкараме.
Предлагаш ли начин?
Ще го провокирам,
за да се покаже.
И как смяташ да го направиш?
- Като му причиня болка. - А ако го направиш по-агресивно?
Ако изпрати още убийци и положението отново стане по-зле?
Ако състоянието ти се влоши?
Ще ми трябва всеки възможен уред в лабораторията.
Уаджо. Уаджо.
Здрасти.
Добре ли си?
Мислех, че ще спре.
Може ли да седна?
Ще я намерим.
Никога не съм имала братя или сестри.
Близки ли сте?
Бяхме.
Бяхме семейство.
Да, разбирам те.
Вечери с цялото семейство.
Всички онези вечери.
Най-обикновена вечеря.
Но бих дала всичко за една такава.
Нормална вечеря със семейството.
Тя постоянно ме дразнеше. Карахме се за всичко.
Сега всичко ми се струва толкова глупаво.
Да, знам.
Но ни кара да ценим това, което имаме.
И когото имаме.
Майка ти е страхотна.
Не я познаваш.
Но сякаш я познавам.
Имам предвид, малко.
Както познавам и теб.
Можеш ли да пазиш тайна?
Да.
Знам защо са отвлекли Сара.
Искат онова нещо.
Предмета, който мама каза да пазим в тайна.
Искаха го, затова започнахме да бягаме.
Трябваше да сменим имената си.
Това ни опази живи.
Сам, нали?
- Да? - Исках да поговорим.
- Защо говорите със сина ми? Ела тук. - Просто исках да изясним нещо.
В такъв случай говори с мен, не с него.
Добре. Наистина ли се казваш Ана Луис?
- Моля? - Наистина ли си Ана Луис?
Или си Аниша?
Така е, нали?
Аниша?
А ти си Люк.
Има ли проблем?
Тя ни лъже. Не се казва Ана Луис, а Аниша.
У нея има извънземен предмет. Парче от нещо.
- Затова ни нападнаха от Коалицията. - Ханли.
- Лъгали сте, изложихте ни на опасност. - Ханли!
Не! Всичко тук се гради върху доверието.
Имаме правила, тя ги наруши.
Не е една от нас.
Не е излъгала.
- Какво? - Каза на мен.
Всичко, още първия ден. Истинското си име, за предмета - всичко.
Беше по-добре да си мълча.
Ако някой е виновен, това съм аз.
Съжалявам. Изложих ви на опасност, не удържах на думата си.
Не беше редно. Вие трябваше да решите.
Сигурно пак ще се издъня, но ще се постарая да не го правя.
Много ще се постарая.
Това правим, забравихте ли?
Помагаме на хора в беда.
- Дори ако ни излагат на опасност? - Дори тогава.
Най-вече тогава.
На когото не му изнася, е свободен да си ходи, не го задържам.
Вземете каквито провизии ви трябват. Но останете ли...
призори тръгваме да приберем момичето.
Ето го.
Гледната точка.
- Какво? - Отгоре е.
Плашилото е гледано отгоре. Виждаш ли?
Защо кръжат птиците според теб?
Може да са видели плячка? Понякога кръжат, ако има храна.
Или опасност.
Дръж това.
Не е на военните.
И на полицията не е.
Може да е на Мартин, бащата на Филикс.
Какво е търсел Мартин в полето с ловна пушка?
Стрелял е по птиците ли?
Какво става?
Чува се от къщата.
Чакай ме.
Мартин?
Мартин.
Добре ли си? Мартин!
Уаджо.
Какво е това?
Предимно електромагнити.
Видя ли как летят птиците над кораба?
Странно, нали?
Да.
Птиците реагират на магнитното поле на Земята.
То им служи за ориентир.
Според мен извънземните са свързани с магнитното поле.
Затова са гравитационните промени в климата, в приливите и отливите.
Ако променим полето, това може би ще засегне извънземното.
Ще му причини страдание.
Ичико.
Ичико?
- Какво? - Не знам.
Не ми каза фамилията й.
Каза, че Ичико ти е била съквартирантка.
Помниш ли?
- Ако си тук да ме спреш... - Дойдох да видя как си.
Как се чувстваш?
Ядосана? Виновна? Това ли искаш да чуеш?
Не.
- Искам да ти покажа нещо. - Какво?
Нещо, което може да ти спаси живота.
Какво?
Къде е?
Навсякъде около теб.
Биолозите смятаха, че в гората всяко нещо е отделен организъм,
който сам се бори за оцеляване.
Но не са били прави.
Всичко е взаимосвързано.
Всичко е свързано, Мицуки.
Дори ти.
Смяташ, че не ти трябва помощ, но не е така.
Ще следя. И ако животът ти е в опасност, ще те изведа оттам.
Добре.
Да видим дали това ще ти хареса.
Е?
Радиочестотите са тихи. Няма промени в полето. Спектрометърът?
- Нищо. - И тук.
Да видим.
- Докладвай. - Получаваме радиосигнал.
Само това?
Само това.
Да видим така какво ще стане.
Излъчване на микровълни, сеизмографът полудя,
околната температура се покачи с пет градуса.
Записвайте всяка вибрация, всяко изскърцване и прашинка.
Какво става?
Мицуки, чуваш ли ме? Искаш ли да излезеш?
Не, не ме изкарвайте. Повтарям, не ме изкарвайте.
Невероятно е.
Спри!
Моля те, боли! Спри!
Моля те, спри!
Боли!
Спри! Боли ме!
Моля те!
Моля те, боли!
Какво става там?
Спри!
Мицуки, какво правиш?
Спри!
Какво става?
Спри, Мицуки!
Моля те, боли ме! Стига, боли!
Мартин, чуваш ли ме?
Ще повикаме помощ.
Мартин, къде е Лиза? Вътре я няма.
Лиза.
Да, Лиза. Знаеш ли къде е?
Замина.
Къде? Какво се е случило?
Те...
Беше теглене.
То дърпа нагоре.
Нагоре?
Нагоре.
Не можах... Не можах, а опитах.
Взеха я.
- Къде е това нагоре? - Опитах се.
Успях да се измъкна.
Оставих я.
Изоставих ги.
Кого?
Били беше там.
Какво? Къде?
Горе.
Мартин, как така Били е бил там?
Какво говориш? Къде е бил?
Лекарят кара ли джип?
Ела, да вървим. Идвай.
По дяволите.
Господин Уилямс?
Идваме да ви помогнем.
Какво ще правят с него?
Полека.
Роуз.
Роуз!
Кой е Били?
Какво?
Той спомена някой си Били?
Кой е той?
Спокойно.
Благодаря.
Съжалявам, че не ти казах истината.
Че не ти се доверих.
Разбирам те.
Ще положа усилия да започна да се доверявам.
Големи усилия.
Позабравила съм как.
Да приберем дъщеря ти.
Вината не е твоя.
Изобщо.
Искам наистина да ми повярваш.
Ще върнем сестра ти.
Кого си имаме?
Един друг.
- И ни трябва само... - Не.
Не бях права.
Трябва ни помощ.
Коя си ти?
Знаеш кои сме.
Благодарим ти.
Кои сте вие?
Мицуки, какво става?
- Защо не отговаря? - Кажи ми.
- С кого говори? - Кои сте? Какво искате?
- Отговаря. Но не на нас. - Знаете ли защо съм тук?
Дойдох да спра извънземните.
Дойде тук, защото ни причини болка.
Причини болка на мен.
Какви ги говориш?
Помниш ли първата ни среща в Одавара?
Вишните бяха цъфнали и каза, че ти приличат на...
Залез.
Какво сте й сторили?
Спомняме си колко си избухлива.
Какво искате?
Да разберем защо видът ви е в конфликт с нас.
Тази планета е наш дом,
а вие искате да я унищожите.
Не разбираме.
Не можем да ви позволим това.
Както ти унищожи мен?
Хината?
- Тя не каза ли... - Хината.
- Да я извеждаме вече. - Мира.
Сигналът е стабилен.
Никой не е стигал толкова близо.
Това, което тя прави, дава резултат.
Общува с него.
Останало ли е нещо от теб?
Ти ли си?
Чух, че пускаш
нашата песен.
Дай да те почувствам.
Мицуки, какво правиш?
- Какви ги вършиш? Трябва да я изведем. - Не.
Какво става?
- О, боже! - Да я върнем. Извеждаме я!
Изведете я!
- Бързо! - Не става!
Ехо? Има ли някой?
Чуваш ли ме?
Кой е там?
Джамила?
Мицуки.
Те са там.
Превод на субтитрите Катина Николова