121-ВИ ДЕН
Дойде по-голям кораб.
Минаха четири месеца от нашествието на пришълците.
Четири дълги месеца. Тежко изпитание за света.
Страдаме. Жертваме живот, земя, близки.
Милиони загинаха, но въпреки това тук, в Световната коалиция,
се борим всеки ден с всеки ресурс на всяка нация.
Правим всичко по силите си да разберем врага и да го надвием.
Помогнете ни. Съдействайте на военните.
Спазвайте правилата и напуснете заразените зони.
Извънземните спори са заразили въздуха в над 30% от планетата.
Осигурили сме подслон за бежанците от заразените райони.
Един свят, една коалиция - работим заедно да ви осигурим безопасност.
Заедно ще спечелим войната.
Ще преодолеем тези изпитания.
Когато слънцето изгрее в небе, изчистено от нашественици,
ще е най-светлият ден в човешката история.
ОСАКА, ЯПОНИЯ, ПЛАНЕТАТА ЗЕМЯ
Бягайте!
Не се тревожи, ще намерим мама.
От Световната коалиция ли сте?
- Или сте от правителството? - Мицуки Ямато?
Хората са в беда.
- Не сме дошли за тях. - Пуснете ме!
Какви ги говорите? Пуснете ме! Какво правите?
Трябва да помогнем!
Вие сте от правителството. Помогнете на хората.
Пуснете ме!
Оставете ме!
ДАРМАКС
Оставете ме. Пуснете ме!
Оставете ме на земята. Пуснете ме.
- Имаме заповеди. - Умират хора!
- Разбирам. - Трябва да им помогна.
Губим войната.
Хората са в беда, трябва да им помогна.
Водим те някъде, където ще ни помогнеш да я спечелим.
Някъде, където да спасиш всички.
Пуснете ме.
Къде отиваме?
Нападенията в Индия се пренасят в Пакистан и това е най-тежката бежанска криза.
БРИТАНСКА КОЛУМБИЯ, ПЛАНЕТАТА ЗЕМЯ
Коалицията съобщава за скок на амоняка в атмосферата.
На места той е близо 200 частици на милион.
Поддръжници на Движението продължават да създават проблеми на Коалицията.
Тази сутрин конвой е бил ограбен
на път за лагер с оцелели.
- Подобни нападения зачестяват. - Имате ли бонбони?
Какво?
Желе? Сладолед?
Дете, почти нямаме храна. Вече от месец не получаваме лед.
А плюшени играчки?
Плюшено мече? Може да не е мече.
Може видра, тюлен, заек на ключодържател.
Кой те доведе тук?
Мама. Тя е в тоалетната.
Тоалетната ли?
За нея ти трябва ключ. Стой тук.
Люк, да се махаме.
Седемнайсет, шестнайсет.
Единайсет, десет, девет.
Ей, ти, дето си навън!
Осем, седем.
- Къде е Люк? - Беше зад мен.
- Отвори вратата! - Къде е брат ти?
Отвори проклетата врата!
- Люк, какво стана? Добре ли си? - Мамо, взех инструменти.
Знаеш правилата. Щом тръгнат към вратата, имаш 17 секунди.
Трябваха ти над 30. Можеше да умреш. Всички ние да умрем.
- Но сме добре. Инструментите ни трябват. - Знаеш правилата! Седемнайсет секунди!
Да.
Знам правилата.
След малко сме там.
Корабът им.
АМАЗОНСКАТА ДЖУНГЛА, БРАЗИЛИЯ
Този, който свалихме от небето.
Знам какво е това.
Тя идва, г-жо президент.
Дано си прав този път. Корабът лежи тук от четири месеца.
Ако няма бърз напредък, Коалицията ще поеме операцията.
Без финансирането ми нямаше да има операция.
Практически е моя, не на някаква имитация на ООН.
Не е една от скъпите ти играчки, Никхил.
Предавам ти думите на световните лидери. Трябват ни резултати.
Онази карта беше близо 80% в зелено миналата седмица.
Сега драпаме до 75%. Има мъртви зони колкото цели страни.
С тази скорост ще променят въздуха...
Да, мога да смятам, г-жо президент. Кажете на лидерите, че резултатите идват.
Чао.
Насам, моля.
Добре дошла.
Така се радвам, че най-сетне си тук. Говориш английски, нали?
Повече от месец те търсихме.
Мислехме, че си в Каназава, но докато идем там, беше изчезнала.
Нямаше жива душа. Освен тях.
Да. Нещо за пиене и хапване?
Имам жесток готвач. Ще спретне нещо азиатско.
- Защо съм тук? - Право на въпроса. Това ми хареса.
Да зарежем любезностите.
- Казвам се Никхил Капур. - Знам кой си.
Всеки знае.
Понякога забравям за света преди нашествието.
Всъщност не забравям. Просто скромнича.
Но нямаме време за престорена скромност. Тук си заради онова нещо.
А то е тук заради теб.
Кодовете ти влязоха в контакт с кораба.
Единственият осъществен контакт с врага.
Координатите ти ни помогнаха да свалим кораба.
Единствената победа е твоя.
Не беше победа. Само влоши нещата.
Доведохте ме да видя мъртъв кораб?
Това ли мислиш?
Че е мъртъв?
Вече си осъществявала контакт с него. Искаме да го направиш отново.
Опитвахме. Едни от най-великите умове в света влизаха и излизаха.
Въпреки това само един човек успя да общува с него.
Ти.
Контакт, общуване, връзка.
Само така ще разберем какво искат, защо са тук.
И как да ги спрем.
Последно военните ме излъгаха. Използваха ме.
Защо да ти вярвам?
Защото не съм военен и също не им вярвам.
Цял живот съм работил извън системата
и съм следвал само едно правило.
"Не спазвай правилата".
Как така не е мъртъв?
Влез и се увери сама. Първо ще ти направим изследвания.
- Изследвания? - Стандартните.
Психотест, физиология. В случай че нещо се случи.
Формалност е. За твоята безопасност.
Какво има вътре?
Ако отговориш на този въпрос, Мицуки Ямато,
като нищо може да спечелим войната.
Деца, какво правите? Казах да стягате багажа.
Тук ми харесва. Имаме течаща вода.
И матраци, нищо че понамирисват.
- Два гласа срещу един. Оставаме. - Аз съм ви майка, никой не ви пита.
Още не са минали 48 часа. Нарушаваш правилата си.
Не може да останем, опасно е. Ти наруши правилата.
Ако онзи вече е известил властите? Ако ни издирват? Трябва да се махаме.
Писна ми да бягаме. Ако продължим, ще влезем в океана.
Вече няма да караме на запад, а на север.
Към горния край на континента, докъдето стигат пътищата.
Никой не живее толкова на север.
Именно, там ще сме в безопасност.
От извънземните или от хората?
Не извънземните убиха баща ви.
Моля те, стягай си багажа.
- По дяволите. - Това ли търсиш?
Никога не го размахвай.
Люк, дай ми го.
Аз го намерих. Ще ни пази, така че оставаме.
Аз съм тази, която ни пази, Люк.
Казах да ми го дадеш. Довери ми се.
- Довери се на... - Интуицията ти?
Тя ни опазва живи през цялото това време.
Целият свят се разпада.
Ти и сестра ти сте ми най-свидното. Ще направя всичко, за да го съхраня.
- Аз също имам интуиция. Не се ли брои? - Да, брои се.
Когато се научиш да шофираш, да шиеш рана в тъмното,
да приготвяш храна от огризките и да се грижиш за сестра си.
Не само те пазя, а и те подготвям, в случай че...
В случай че?
Люк, дай й го. Искам да тръгваме. Станаха два гласа срещу един.
- А ако искам да остана сам? - Не може.
Никъде не отиваме един без друг. Най-важното правило е да не се делим.
Благодаря.
Ела тук.
Какво измерваш?
Електроенцефалограмата показва възбудителния
и инхибиторния потенциал, и постоянната им промяна.
Лекар ли си?
Когнитивен психолог. Ще ти отговоря на въпросите след теста.
Ендо Шюсаку.
Енчи Фумико.
Калас. Клинтън.
- На каква възраст завърши университет? - На 22 години.
Кремъл.
Мандела.
Не знам какво е това.
Кога се влюби за пръв път?
Кога се влюби?
Преди три години.
Как се казва първата ти любов?
- Кажи ми името. - Защо?
Създаваме база от спомени.
- Защо? - По-късно ще обясня.
Как се казваше?
Хината.
- Хината в Япония ли е? - Не.
Представи си, че това е дъщеря ти и е в беда.
Кого би спасила - нея или Хината?
Любимата си или бебето?
Любимата.
Това е запис от рухването на сграда.
Кого би спасила - любимата или родителите си?
Любимата.
- Невинни хора... - Любимата. Да продължим?
- Кой е с теб на снимката? - Съквартирантка от колежа - Ичико.
Това ли е Хината?
Астронавтката? Заради нея ли установи контакт с кораба?
- Заради нея ли... - Да.
- Смяташе, че Хината е жива на онзи кораб? - Какво целиш?
Мислиш ли, че си виновна за смъртта й, когато корабът беше свален?
- Чувстваш ли се виновна... - Чух въпроса, какво целиш?
- Виновна ли си... - Това няма нищо общо със...
Трябва да отговориш.
Смяташ ли, че си виновна за смъртта на Хината Мурай?
- Майната ти. - Това ли е отговорът ти?
Бадем.
Думата ни, когато сте в опасност.
Не ми се учи фарси. Преди не трябваше.
- Сега трябва. - Защо?
Може да ни спаси някой ден.
Не ме бива.
Затова се упражнявай.
Точно така.
Ще вляза да питам къде е следващата бензиностанция. Стойте тук.
- Гладна съм. - Ще питам за храна.
Или може да помолим тях.
Не доближаваме военните.
- Знаеш... - Правилата.
Да.
Кого си имаме?
Един друг.
Какво ни трябва?
- Нищо друго. - Нищо.
Точно така. Добре.
Ей сега се връщам.
Петрол.
Това е бензин.
Да играем на отгатванка.
Виждам нещо, което започва с буквата Ж.
- Люк, не отивай, моля те. - Връщам се веднага.
- Мама каза... - Чух я, Сара.
Веднага се връщам, обещавам.
- Кой иска още едно? - Аз.
Сега, тръгвай.
Ей, момче! Какво правиш?
Мамо.
- Здравейте. - Не отивай.
Извинете. Аз съм майка му. Свърши ни бензинът.
Влязох да питам за бензиностанция.
Той явно е постъпил глупаво, но е само дете
и сме далеч от дома.
Сам, остави тубите.
Върни ги на тези добри хора, които ни пазят, и се извини.
- Съжалявам. - Ето, той се извини.
Децата грешат. Уверявам ви, че няма да повтори тази грешка.
От Движението ли сте?
От кое? Не знам какво е това. Семейство сме. Той е само дете.
Значи може да проверим колата ви. Както казахте, грижим се за хората.
Ще изплашите децата.
Момчето да беше помислило, преди да краде държавно имущество.
- Горе ръцете. - Какво?
Ръцете горе, за да ви обискирам.
- Аз съм майка. - Виждали сме какво ли не.
- Нищо не крия. - Има пистолет.
- Претърсете колата. - Да, сър.
С пистолета защитавам семейството си.
- Моля ви, пуснете ни. Сам, извини се. - Съжалявам.
Достатъчно.
- Мамо! - Не я пипайте!
Вземете пистолета. Задръжте го. Само ни пуснете, моля ви.
Опитваме се да оцелеем.
Съжалявам. Вината е моя.
- Капитане! - Не ни наранявайте. Пуснете ни.
Моля ви, спрете.
- Какво е това? - Не знам.
Как се казваш?
Ана Луис.
- Извадете електромагнитния детектор. - Да, сър.
Напоследък сме нащрек за много неща.
Едно от тях е семейство с предмет, който може да е оръжие срещу пришълците.
Не знам за какво говорите. Това е само парче метал.
Капитане.
ИЗДИРВА СЕ
Аниша.
Аниша Малик.
Качвайте ги заедно с багажа им.
Не я наранявайте.
Идвай.
Здрасти.
Не се бойте.
Поне не от мен.
Тя се провали на теста, и то много лошо.
Чувствителна е. За части от секундата е готова да се бори.
Не съм виждала толкова бърза реакция. И толкова безразсъдна.
Не бихме отказали малко безразсъдство на този етап.
Напредъкът изисква радикално мислене.
И така да е, знаеш какво стана с учените със стабилни показатели.
Да, не помогнаха.
- Говоря какво се случи с тях. - Знам за какво говориш.
Но тя може да е най-добрият ми шанс да се спасим.
- Твоят най-добър шанс? - Добре де.
Не ти плащам да ме психоанализираш. Спести си го за работата.
Тя е причината това нещо да е в джунглата вместо в Космоса.
Тя не го смята като теб за победа.
Никхил, тя не просто е спасявала хората.
Правела го е, за да изкупи вината си.
Действията й се диктуват от гняв и вина, двата най-непредвидими мотиватора.
Не можеш да предвидиш как ще реагира, като я вкараш в кораба.
Ако не ти пука за нея, помисли за мисията.
Твоята мисия.
Да й кажем.
Д-р Кастильо каза, че не си минала тестовете.
Поне тези, на които се подложи.
Според нея не си стабилна психически, за да влезеш в кораба,
затова д-р Кастильо ще те придружи.
- Какво? - Не.
Не започнахте много добре. Имахте леко спречкване, нали?
Може да не ви е много приятно,
но чувствата на хората изобщо не ме интересуват.
Те пречат.
Един от най-големите недостатъци на вида ни.
Може би затова губим войната.
Затова ви моля, всъщност казвам и на двете ви,
да загърбите чувствата.
Влез в онзи кораб, за да потърсиш решение.
Веднъж вече проникна в ума им. Бас държа, че ще успееш отново.
За да сме сигурни, Мая ще е там да следи ума ти.
- Няма нужда. - Напротив.
Тя ще отбелязва местата, където има следи от съзнание.
Ще наблюдава съзнанието ти и ще се грижи да си стабилна.
Доколкото е възможно, защото базата ти не е стабилна.
Супер, значи е решено.
Ще се мотаем ли, докато светът около нас загива?
Или ще се въоръжим, за да го спасим?
Гледай къде стъпваш.
Скафандърът е настроен да следи постоянно показателите ти.
Ако засечеш проблем, отменяш мисията.
Бързо се разчува. Знаят, че влизаш.
Мая, как си? Изпратихме пробите в лабораторията ти.
Благодаря.
Мицуки Ямато, това е химикът Томас, той събира пробите.
Добре дошла в търбуха на кита.
Стените са осеяни с микроскопични нервни връзки.
Корабът е функционираща част, изучаваме как предава данни.
- Значи ще влезе? - Никхил одобри.
Това е светът му, просто живеем или умираме в него.
Насам.
Какви са тези неща?
Капсули.
Така е дошла първата невидима вълна извънземни.
- Затова не видяхме идването им. - Все още не виждаме.
Надяваме се да ни помогнеш.
Впрочем аз съм Кларк.
А вие сте?
- Не говорим с непознати. - Не съм непознат. Представих ви се.
Къде ни водят?
Няма да е далеч.
Спокоен сте за човек с белезници.
Най-трудно е бягството от затвора на ума.
Съжалявам. Бях учител по английски преди всичко това.
Мамо?
- А сега какъв сте? - Като вас. Боря се да оцелея.
Ако искате да оцелеете, доверете ми се.
- Защо? - Доверието изключва тази дума.
Но отговорът се крие в това,
че не съм пленник.
Не всичко е както изглежда.
Тя е ранена.
- Дете, добре ли си? - Какво ти има?
Ще ти помогнем.
Спокойно.
Стига!
Долу!
- Навън! - Долу!
Какво става?
Спокойно. Стойте зад мен.
- Не мърдай! - Лягай!
Дай свинските опашки.
Давай! Веднага!
Спокойно.
Запушете си ушите.
Пазете се! Огън!
Елате с нас.
Доверете ми се.
Сигнализирали са!
Изтегляме се!
Решавайте.
Мамо.
Трябват ни нещата, които ни взеха.
Вземете багажа им.
Хайде.
Търсете! В камиона.
- Хайде. - Живо!
Действайте!
По местата!
Водим война срещу общ враг. Щом го осъзнаете, може и да я спечелим.
Оставете им куртките.
- Райдър. - Тате.
Браво.
Добре ли си?
Да живее кетчупът!
Както казах, не всичко е както изглежда.
Ето ни.
Да. Вътре е по-голямо от Канада.
Видя ли го?
- Записваш ли? - Не, то изкривява картината.
- Какво има там? - Мощен източник на енергия.
Но не го достигаме заради нея.
Нея?
Ела с мен.
Всеки, влязъл тук, после има загуба на памет.
Последният получи тежко неврологично увреждане.
- Какво увреждане? - Не знам. Още е в безсъзнание.
Не исках да те нараня с онзи тест, а да ти помогна.
Сигурна ли си, че го искаш?
Да.
До 15 минути да си излязла. Проверката на функциите е през две минути.
Разбрано.
Може да забравиш лицето на майка си или вкуса на любимата си храна.
Разбрах.
Добре.
Въже.
Свързано.
Натисни това при нужда спешно да излезеш. Ако не можеш да говориш.
Шлемът.
Започваме.
- Защо не ни кажеш къде отиваме? - Казах вече. На безопасно и топло място.
Ще се нахраним и наспим. После продължаваме.
Благодаря, но си вземаме багажа и тръгваме.
Не би било разумно. Озовахте се във военния пикап.
Знам кои сте вие.
Оранжевите цветове.
Наричате се Движението.
- Анархисти. - Активисти.
Не искаме проблеми, а само багажа си.
- Навън е студено, мамо. - Няма значение.
Мамо, гладна съм.
След малко.
Портата.
Влизайте!
Стой!
На километри оттук няма топъл подслон. Проучихме следващите 80 км.
С това се занимаваме. Помагаме на хората, приютяваме ги.
Хора като вас.
Ето. Нещата ви.
- Благодаря. - Може да се наспите
и утре да ви закараме до най-близкия бежански лагер.
Това горещ шоколад ли е?
Да. Искаш ли?
Явно смятате, че е опасно да общувате с други.
Точно обратното.
Общуването с хора ни опазва живи.
Отивай за горещ шоколад.
Започваме.
Ямато, обади се.
Първи телефонен номер, съквартирантката, цветът на очите ми.
02 555 0876.
Ичико. Зелени.
Добре. Справяш се отлично.
Следим неврологичната активност в кораба.
Честотите, които поиска, са заредени в интерфейса на китката ти.
Реагира й.
Невероятно.
Какво, по дяволите?
Какво става?
- Време е да излиза. - Не.
Максимумът е 15 минути.
Майната му на протокола.
Ако сега прекъснем, може повече да не установим връзка.
Няма как да го знаеш. Ако я оставим, може да не излезе.
Това е приемлив риск.
- Рискът не е за теб. - Тя остава, докато връзката се разпадне.
Или тя рухне.
Да опитаме така.
Това не е ли...
Люк.
Какво има?
Чуваш ли го?
Кое?
Това...
бучене.
- Какво става? - Започна преди малко.
Помислих, че е пристъп като другите. Но другите бяха хаотични.
Този е ритмичен. Има модел.
Този път е различен.
Нещо се е променило.
Превод на субтитрите Катина Николова