PÅ 1990-TALET UTFÖRDE IRLÄNDSKA REPUBLIKANSKA ARMÉN
BOMBATTENTAT MOT ENGLAND
UNDERRÄTTELSETJÄNSTEN MI5 SVARADE MED
ATT REKRYTERA OBEROENDE SPIONER
SOM RAPPORTERADE OM MISSTÄNKTA TERRORISTER
INSPIRERAD AV VERKLIGA HÄNDELSER
Utredningen fortgår på Trent Hamiltons lantbrukshögskola i Shropshire
efter att en student greps för att vara medlem i IRA.
Myndigheterna misstänker att 22-årige Kevin Barry från County Tyrone
kan ha ingått i en större IRA-cell som verkar i området.
Kör bara igenom.
TRENT HAMILTONS LANTBRUKSHÖGSKOLA
Det finns ett knep som spioner använder.
Han sa att de lär sig det under första utbildningsdagen.
Om du vill få omedelbar kontakt med nån, så titta in i deras ögon,
bara länge nog för att lägga märke till deras ögonfärg.
- Hej. - Hej.
Jag är här angående jobbet.
- Ja. Kom in. - Tack.
Han sa att det funkar varje gång.
Han lärde sig att smälta in.
Hur man läser av folk.
Tack! Tack så mycket!
- Får jag inte bjuda på ett glas? - Jag dricker inte.
Han lärde sig att rekrytera rätt personer.
Jo, Ian... Det finns en sak som jag skulle vilja prata om.
- Jaså? - Ja. Med dig och dina vänner.
Men inte här.
Hur man övertygar dem.
Är du spion?
Jag är officer i den brittiska underrättelsetjänsten.
IRA-cellen har funnits här på Trent Hamilton i över ett år.
De utger sig för att vara studenter. De stjäl konstgödsel för att göra bomber.
Som ni vet...
greps en av dem nyligen på Irland när han försökte spränga en polisstation.
Och de andra är fortfarande här i aktiv tjänst.
- Herrejävlar... - Jag kan inte tro att det här sker.
Men... Förlåt, men vad kan vi göra åt saken?
Mycket.
Komma nära dem som jag inte kan. Ta reda på saker som hjälper utredningen.
Nej.
Jag är ledsen. Nej.
Sophie.
Sätt dig.
Sitt ner.
Om du hjälper mig göra mitt jobb, så kommer det att rädda liv.
Det lovar jag dig.
Män.
Kvinnor.
Barn.
- Hej. - Hej.
- Hur är det? - Bra. Och med dig?
Han sa att spionage är historieberättande.
Sláinte!
Och alla har en historia som de vill få berättad.
I kväll är det dags.
I kväll ska ni tillämpa allt som jag lärt er de senaste tre månaderna.
Och kom ihåg att det här är inget test.
Det finns inget utrymme för att misslyckas. Okej?
Sophie, Mae.
- Vilken är din roll? - Utrymma huset. Få ut alla.
Men vid nån tidpunkt måste man agera, och det är den mest riskabla tidpunkten.
Jag tycker att vi ska gå till The Swan på andra sidan
där jag bjuder alla på en runda.
Det erbjudandet tackar man inte nej till. Nu drar vi!
Kom!
I den världen är dubbelspel nödvändigt.
Niall, jag går på toa.
- Gå på puben. - Jag spricker. Jag kommer strax.
Okej, den är på övervåningen.
- Coolt. Klara? - Är vi klara? Nu går vi!
- Vad ska du köpa mig? - Vad du vill.
Ingen överraskning, om du inte vill bli överraskad...
Nej, det vill jag inte. Ska du köpa mig ett glas vatten?
Men ju större skenmanöver, desto större risk.
Fan också! Jag glömde plånboken.
- Strunt samma. Jag bjuder. - Det går fort.
- Hämta den senare. - Det är okej.
Kom nu.
Säg inte att du sket?
Ja, det fanns ingenting där.
Tack.
- Skål, allihop. - Skål.
Hans värld var spännande och mystisk.
Men det hade sitt pris.
Sophie?
- Sophie, vakna. Vakna! - Vad är det?
Vi har blivit avslöjade. Vi ska dra oss ur. Du måste gå upp.
- Vad då? - De vet om oss.
Om dig. Okej? De vet.
Sophie... Du har inget val.
De kan vara här när som helst. Upp med dig. Kom nu!
Ett pris för honom, och för andra.
- Vad händer nu? - Vet inte.
- Vet du inte? - Jag har aldrig haft en avslöjad agent.
Men jag lovar att jag ska skydda er.
Jag ska sätta er i säkerhet.
Alla som klev in i den världen lämnade sina tidigare liv bakom sig.
Personerna de en gång var. Det var priset de fick betala.
NIO ÅR SENARE
Så du fick det?
Och vad står det?
Perfekt.
Just det. Det vanliga stället.
Nej, det är en fin bil.
Den gör en inte besviken. Den är enkel och elegant.
Det är rätt beslut.
Tro mig. Det är en helt ny värld.
Tack.
- Nå, Andrew? Var är hon? - Du vet ju hur det är med tåg.
Åker hon tåg?
- Alice, välkommen. - Trevligt att du kunde komma.
Det har skett en utveckling.
En e-postkonversation mellan bankens högre chefer
gällande ett muntligt avtal med er om att avstå säkerheten för tillgångarna.
Ett avtal som de inte bara misslyckades dölja,
men som de nu aktivt verkar tysta ner, vilket potentiellt är brottsligt.
Det får i alla fall deras fall att sjunka som en sten.
Hur lyckades vi...?
Ett firande vore nog på sin plats.
- Alice, jag är mäkta imponerad. - Tack.
Och du är även en skaplig advokat.
Jag skojar! Jag skojar!
Sam! Mer dricka.
- En till flaska Bollinger. - Allt bra?
Hallå där!
Jag såg dig gå förbi i morse.
- De flesta morgnar, faktiskt. - Dra åt helvete.
Åh, herregud...
Hej.
- Hej. - Du...
Jag vill be om ursäkt för i går kväll.
- Jag var oförskämd. - Nej, det var mitt fel.
Du är nog gruvligt trött på män som jämt kommer fram och vill prata.
Jag ber om ursäkt. Det ska inte hända igen.
Okej.
Då så... Bra.
På en skala från ett till tio, hur bakfull är du?
Fjorton.
Och du tänker ta tunnelbanan en sån här varm sommardag?
- Jag kan skjutsa dig. - Va?
- Jag säger åt chefen att du vill provköra. - Nej, nej... Jag tror inte att...
Jag drar ner taket om du vill spy. Du kan göra det över sidan.
Helst på en cyklist.
Jag tar BMW:n.
Tack.
Mitt visitkort. Ifall du vill köpa en bil.
Eller äta middag.
Robert Hansen.
Jo...
Inte för att vara en subba, men jag ska lägga korten på bordet.
Jag brukar inte...
Du brukar inte dejta killar som säljer bilar.
Har du haft dåliga erfarenheter av bilförsäljare tidigare?
Okej.
Toppbetyg för din envishet.
I morgon kväll funkar för mig.
- Ska jag hämta dig vid åtta? - Du vet inte var jag bor.
En bit bort från bilfirman.
Du äger en blå Mercedes. Det är ingen dålig bil.
Vi ses i morgon, Alice!
Skitstövel.
Det är fråga om belåningsgraden och om vi kan få in större tillgångar.
Då holdingbolaget står i kontraktet, så kan vi det.
Om nån har ett annat förslag, så säg till.
Alice?
- Är det bra? - Javisst.
Okej, då vet ni vad ni ska göra.
Skulle inte tro det, grabben. Jävla idiot.
- Ja? - Jag är ledsen för i går kväll.
Okej, du får ingen andra chans. Kontakta mig inte igen.
- Min pappa blev intagen på sjukhus. - Din pappa?
Därför kunde jag inte ringa. De tillåter inga mobiler där.
- Jag är hemskt ledsen. Verkligen... - Kommer han klara sig?
Jo, jag tror det. Det var en jobbig kväll, ärligt talat.
Okej.
- Jo, jag står här utanför. - Utanför?
Ja, ja...
- Får jag komma in? - Nej, jag känner dig inte ens.
Ja, just det. Så klart. Jo...
Kan jag lämna den här utanför dörren?
Det är present för att be om ursäkt för i går kväll.
Fan också. Okej då.
Så gott. Tack.
Nej, det var bara tillräckligt för en.
Det var gott.
Jättegott.
Säkert att du inte vill ha?
- Nej, jag dricker inte. - Jaha...
- Har du slutat, eller? - Jag började bara aldrig.
Gillar du den?
Den är...
Den är unik, eller hur?
Jag gillar ögonen.
Varifrån är du ursprungligen?
Från norra England, och sen...
Catterick, Aldershot och sen Belfast. Från överallt och ingenstans.
Pappa var militär så vi flyttade vartannat eller vart tredje år.
- Det måste ha varit tufft. - Man vänjer sig, antar jag.
- Och du lockades inte av militärlivet? - Gud, nej.
Nej, tar man på sig en uniform måste man vara beredd
att skjuta och ta nån annans liv.
- Jag tror inte jag klarar det. - Jaså?
Ja.
- Så i stället säljer du bilar? - Lyxbilar.
- Just det. Är det nån skillnad? - Enorm skillnad.
Vill man köpa en lyxbil, söker man efter idén om sig själv.
Man letar efter en dröm.
När man tänker på det är det rätt rörande.
Jag har mött många barfilosofer,
men du är den första bilförsäljarfilosofen.
Och du, då? Gillar du det du arbetar med?
Gillar... är ett rätt starkt ord.
- Så varför gör du det? - Tja...
Jag menar...
Det är... Det är mitt jobb, du vet.
Tack för middagen. Det var verkligen gott.
Jovisst...
- Och förlåt för i går kväll än igen. - Nej, det är ingen fara, ärligt talat.
- Jag hoppas att din pappa repar sig fort. - Ja... Tack.
Just det...
Sköt om dig, Alice.
Vad i helvete?
Uppgifter om Jeremy Ascotts senaste förhandlingar.
Hallå?
- Vad gör du nu? - Vad då? Just nu?
- Jag arbetar. - Jag skulle vilja visa dig en sak.
- Vad då? - Det är en överraskning.
- Vart ska vi? - Ha tålamod.
- Är det här? - Så full av frågor. Lita på mig!
- Två, tack. - Javisst. Tio pund.
- Vad är det här? - Kom nu.
Kom nu.
- Tack. - Varsågod.
- Vad är det? - Den kallas Longplayer.
Det är tibetanska klangskålar.
De spelar ett stycke som varar i tusen år utan att upprepa sig.
Det styrs av en dator och det slutar aldrig.
Planen är...
att låta det spela utan stopp.
Förhoppningsvis kanske i tusen år.
Du är...
så förbaskat udda.
Gillar du det inte?
Jo, det gör jag.
Jag har aldrig sett nåt liknande.
Hör på det där.
Följ med mig.
Okej.
- Allvarligt. Följ med nu. - Visst.
Jag älskar fyrar.
Ja...
Fyren här fanns långt före skyskraporna
och lär nog stå kvar långt efter att de är borta.
Tror du det?
Ja, jag hoppas det.
Sophie?
Okej.
Jag är hemskt ledsen, men jag måste gå.
Det är min pappa.
- Jag ringer dig i morgon, okej? - Visst.
Bara en standardkoll? Kreditupplysning, lån och civilstånd?
- Tack. - Jag hör av mig.
- Hej, Sophie. - Rob.
Lite förnödenheter.
- Hur går det? - Jo, jag...
Jag har gästlistorna för de senaste två veckorna.
Jag hittar inget mönster. Ingenting som sticker ut.
Jag låter analytikerna titta på det.
Bra gjort.
Jag tog med lite riktigt käk.
Spaghetti.
Och...
köttfärssås.
Tack.
- Ingen kredituppgifter alls? - Ingenting.
Och inget äktenskapsbevis.
Vad gäller offentliga handlingar är Robert Hansen ett spöke.
- Och vad säger det dig? - Ingenting bra.
Okej. Tack.
Åh, det nog vår mat. Härligt.
Hur var det på jobbet? Jag såg dig inte när jag gick förbi i morse.
Tack.
Jobbet... Jag var nog ute på en provkörning.
- Sålt många bilar? - Två.
Ingen dålig dag på kontoret.
- Och du, då? - Det vanliga.
Hur är det med din pappa?
Han mår bättre, tack.
Han fick komma hem, vilket är skönt. Det är en lättnad.
Ja.
Är allt bra?
Jättebra.
- Ge mig en pommes frites. - En. Inte mer.
- Du är osäker på mig. - Vad då?
Du har invändningar.
Frågor.
Jag lät nån kolla upp dig.
- Vad gjorde du? - Du vet att jag är rättegångsadvokat.
Vi har folk som kollar upp våra klienter. Kreditupplysningar och sånt.
- Satte du en privatdetektiv på mig? - Ja, det gjorde jag.
Så vitt han kan se existerar du inte.
- Jag förstår. - Ja.
- Imponerande. - Ja, visst är det?
Jo... Tekniskt sett...
stämmer det. Jag existerar inte.
Eller snarare, namnet du har sökt på existerar inte.
Alice, Robert Hansen är ett täcknamn.
Mitt riktiga namn är Robert Freegard.
Alice, vänta. Herregud, lyssna bara nån sekund.
- Du är gift, va? - Nej, jag är inte gift.
Alice, snälla.
Jag är officer i brittiska underrättelsetjänsten.
MI5.
- Du arbetar på en bilfirma. - Det är min täckmantel.
- Jag kan inte berätta mer än så. - Vad då? Lägg av.
- Nej, tyvärr. Skitsnack. - Det är sanningen.
Vem är Sophie, då?
- Hur känner du till henne? - Hon ringde dig när du stod i duschen.
Hon arbetar med mig. Jag handleder henne i ett uppdrag.
Under täckmantel, precis som jag. Vi är med i samma utredning.
Alice, lyssna nu. Jag förstår att det är en chock, men det är sanningen.
Jag... Jag bara...
En spion?
Nej. Du sa till mig att du aldrig skulle kunna döda nån.
Jag tror inte att jag kan det. Det har jag aldrig heller.
- Har du en pistol? - Nej, det är inte som på film.
Nu när jag har berättat allt det här måste jag meddela mina överordnade.
- Du kommer att bli undersökt. - Undersökt?
De kommer att ta reda på grundläggande uppgifter om dig.
Det är skitirriterande, men det går fort.
Alla långvariga partners måste undersökas.
- Varifrån fick du den här? - Jag lånade den från firman.
De leasar dem till män som vill imponera på vackra kvinnor.
- Åh, herregud. - Det är sant.
Vad gör du?
Nu så.
- Din tur. - Va?
- Åh, nej. - Kan du inte köra?
- Jag kan köra. - Då så.
Allvarligt?
- Kom igen. - Okej då.
Fan!
Åh, herregud. Det här är vansinnigt!
- Vad gör jag? Du får lära mig. - Jag lär dig.
- Hur känns det? - Bra.
- Nervös? - Ja.
- Du kan köra lite fortare. - Vi är redan uppe i 110 km/h.
Ja, precis. Tryck på gasen. Kom igen, gasa.
- Okej. - Kom igen.
Åh, fy fan!
Kom igen!
- Åh, herregud! - Ja! Bilen är gjord för att köras fort.
- Åh, herregud! - Gasa nu!
- Kom igen! Gasa! - Åh, herregud!
Åh, herregud!
- Se på det här stället! - Vi får ha det hela helgen.
- Inte illa, va? - Jag älskar det. Det är fantastiskt.
Du är fantastisk.
- Du är så distraherande. - Hur kan du arbeta? Se på det här stället.
Jag börjar ligga efter för att nån inte slutar messa mig på kontoret.
Sluta nu.
- Har du funderat på att göra nåt annat? - Vad menar du?
Om du inte vore advokat, vad skulle du göra då?
Vet inte.
Min egen chef, helst.
- En entreprenör, alltså? - Det är fånigt.
Nej, det är det inte.
Och barn?
- Barn? - Vill du ha barn?
- Vill du? - Ja.
Om fem år vill jag ha ett eget företag och ett barn, eller kanske två.
- Skulle du lämna underrättelsetjänsten? - Inte på en gång.
Men jag har gjort min beskärda del. Det är dags för en förändring.
- Vad för företag? - Billeasing.
På allvar?
- Billeasing? - Rika köper inte bilar längre.
De föredrar korttidshyra så att de kan gå vidare när de väl tröttnar sen.
Jag lovar dig. Man kan tjäna en förmögenhet på billeasing.
Se på dig med alla dina planer.
- Man måste ha en plan. - Det måste man.
- Ja, det måste man. - Det måste man.
- Herregud, du är så vacker! - Försvinn!
- Vet du vad? Ajöss! - Nej!
Robert, du är en modig man som vågar fajtas mot vår Alice dagligen.
Jättekul.
Jag tror att jag kan hantera henne.
Hur är det i bilbranschen nuförtiden?
- Det kunde inte vara bättre. - Det lär sluta illa, sanna mina ord.
- Folk har för mycket skulder. - Det skulle jag inte säga.
Man får smida medan järnet är varmt, som de säger.
Tack.
- Vad är dina framtidsplaner? - Mamma!
Vi ber honom inte att gifta sig med dig, bara om hans planer.
- Pappa! - Det är okej.
Jo, Madeleine, mina planer är...
- Att ta vara på alla möjligheter. - Så klart.
Alice och jag funderar faktiskt på att starta ett företag tillsammans.
Billeasing.
Nej, Alice är riktig duktig advokat.
Jag lämnar inte jobbet, pappa. Det är bara ett sidoprojekt.
Sidoprojekt?
Du är väl entreprenör, Richard? Du kan inte klandra oss för att försöka.
Man vill alltid ha mer än det man har framför sig, eller hur?
Jag tror inte att det handlar om att vilja ha mer, inte materiellt sett.
- Vad handlar det om, då? - Jo, det handlar om...
Om frihet.
- Åh, herregud! De avskydde mig. - Nej, min mamma gillade dig.
- Men, ja... Pappa avskydde dig. - Ja...
- Jag pratar för mycket. - Det gör han med.
- Som två hjorthannar i en glänta. - Ja.
Men mina horn är större än hans.
Han kanske har rätt om företaget.
Vi kanske bara ska hålla oss till det vi kan, va?
Nej! Vi borde göra det.
Det borde vi.
- Jaså? - Ja.
- Då gör vi det. - Lyssna inte på min pappa.
- Dags att gå vidare. - Nu?
Nu.
- Och mina saker, då? - Lämna dem.
Har vi blivit avslöjade?
- Jag var så försiktig. - Nej.
Nej, du... Du fick platsen.
- På fältofficersutbildningen. - Va?
- Du har blivit utvald. - Va?
- Åh, herregud... - Din dagar som frilansare är över.
Lyssna nu. Den börjar inte på ett tag. Jag ska hitta en bostad åt dig tills dess.
Det är nu det händer.
Hördu... Kom igen.
- Förlåt. - Grattis, Sophie.
Ingen förtjänar det mer än du.
- Åh, herregud. - Nu åker vi.
- Jag ville inte säga det per telefon. - Okej.
Killen du frågade om, spöket...
- Just det. Nej, det har redan löst sig. - Jo, jag lyckades gräva fram lite mer.
Fortsätt.
Vi vet att Robert Hansen inte existerar, inte officiellt.
Men i registren hittade jag några smärre domar emot Robert Hansen-Freegard.
Ingenting allvarligt, men ändå...
Jag gillar att vara grundlig, så sökte på alla kombinationer.
Robert Hansen, Robert Hansen-Freegard, och Robert Freegard.
Rättegångshandlingar?
Slutna, till och med. De hänvisar till en viss Robert Freegard.
Födelsedatum: 21 maj, 1967.
1991 var han uppe i rätten.
Inför domaren blev han anklagad för ofredande.
Några år senare lyckades han få det nedlagt, eller nån annan.
Vad gällde det?
Han anklagades för att förfölja och trakassera en ung kvinna.
Julie Harper. Han lät henne inte vara. Han gjorde hennes liv till ett helvete.
Jag hittade henne inte, men jag fick tag på ett telefonnummer till Bridget Harper,
som jag antar är hennes mamma.
Nåt mer?
Nej tack.
- Hur var det på jobbet. - Bara bra.
- Är allt bra? - Bara fint.
Har du hört av mina arbetsgivare än?
- Dina arbetsgivare? - Ja.
- De har väl inte skittestat dig? - Skittestat?
Kastat skit på dig, nåt oväntat, för att se om du tar betet.
De hjälper dem att göra en psykisk profilering.
- Vad menar du med 'kasta skit'? - Vet inte. De kan vara rätt kreativa.
De gör det inte alltid, så glöm vad jag sa.
Nej, jag menar... Vad då för skit?
Jag vet inte. Nån skit om mig
för att få dig ur balans och testa din lojalitet mot mig.
Jag tror inte att de gör det. Även om de skulle det så vet jag
att du skulle hantera det utmärkt, så glöm att jag sa nåt.
Klart. Nu så.
Smaka på det här.
Det var faktiskt en sak till jag ville säga dig.
- Jaså? - Ja.
Jag älskar dig.
Okej, nu äter vi.
Det här är den bästa köttfärssåsen du nånsin har ätit. Det kan jag lova.
Okej då, skittesta mig.
- Hallå? - Hej.
- Mrs Harper? - Det stämmer. Kan jag hjälpa dig?
Hej, jag heter Alice Archer. Jag är ledsen att jag stör.
Jag skulle vilja prata om nån som din dotter kände.
Han heter Robert Freegard.
Fru Harper?
Hej, älskling.
Du ser fantastisk ut.
Fint ställe.
Jag pratade med nån som kände dig i dag.
Hon berättade en otrolig historia.
- Jaså? - Bridget Harper.
Julie Harpers mamma.
Hon sa att du och Julie hade en stormig kärleksaffär för många år sen.
Hon lånade 20 000 av sina föräldrar till ett bröllop som aldrig blev av.
- Jag sa ju att det här skulle hända. - Äh, lägg av.
Det blev rättegång. Du trakasserade henne.
- Säger du att det är påhittat? - Nej, inte allt.
Julie var min första flickvän.
Jag trodde att jag älskade henne. Det kanske jag gjorde. Jag vet inte.
Hon drack mycket. I början ursäktade jag det.
Jag tänkte att det var normalt, men det var det inte.
Hon var alkoholist. Det var...
Det var hemskt. Hon är orsaken till att jag slutade dricka.
Jag övertalade henne att få behandling. Vi hittade ett ställe. Privat och dyrt.
Hon lånade pengar av sina föräldrar, men berättade aldrig sanningen.
Och kvällen innan hon skulle dit försvann hon bara.
Hon ville väl egentligen inte sluta dricka.
Jag försökte så klart hitta henne. Och, ja...
Hon polisanmälde mig för att hålla mig borta.
Jag var i domstolen. Domaren avskrev det på knappt fem minuter.
Allting kom fram i min arbetsintervju.
Därför dyker det upp nu. De använder alltid sånt här.
- Men kvinnan jag pratade med... - Bridget. Ja, hon finns.
Det är vad hon verkligen tror. Jag kan inte ändra det. Ingen kan det.
Förresten, personen som gav dig uppgifterna arbetar för oss.
- Som frilansare, antar jag. - Men varför?
- Varför då? - För att se om du litar på mig i kris.
Vart ska du?
Jag ska gå och fundera på om jag vill tillbringa resten av mitt liv
med nån vars jobb har gjort dem till en cynisk, bortskämd subba.
- Hallå? - Hallå? Är det här Alice Archer?
Ja.
Ledsen att jag stör, men jag fick ditt nummer i dag av Bridget Harper.
Jag ringer angående Robert Freegard.
- Vem är det här? - Jag heter Paul Jones.
Robert Freegard har...
Ja, han har kidnappat min dotter, Sophie.
Jag är ledsen, men det här måste få ett slut.
Ni kränker min och min partners privatliv. Det här är upprörande.
Det var strax innan hon åkte till college. Innan allting hände.
Och sen försvann hon bara?
Hon, en annan flicka och en ung man som heter Ian Preston.
Hans föräldrar är från Burley Vale.
Han kom hem till slut, men det gjorde inte Sophie.
Vi kontaktade givetvis polisen.
Efter några dagar ringde hon och sa att hon var i säkerhet
och att de gjorde nåt viktigt och skulle vara borta ett tag.
Polisen förlorade intresset efter det.
Varför tror du att hon blev kidnappad? Tror du att hon ringde under hot?
Inte hot exakt. Snarare...
Snarare vad då?
Han hjärntvättade henne.
- Var är vi? - Ett sista uppdrag.
- Men jag trodde... - Inga frågor.
Jag försökte givetvis hitta dem.
Jag spårade hennes kontokortsuttag över hela landet.
Men jag var alltid två steg bakom.
Om jag bara kunde träffa henne, så skulle jag rädda henne ur vansinnet.
Men det kunde jag aldrig.
Det var ett telefonsamtal här, ett brev där.
Hon frågade aldrig hur vi mådde eller sa att hon saknade oss.
- Hon bad bara om pengar. - Pengar?
Det var allt hon ville ha.
Till slut frågade hon om sin del av arvet. Hon ville ha det nu.
Innan vi dör.
Och gav ni henne pengarna?
Ja. Jag inser nu att det var ett misstag.
Hur mycket gav ni henne?
Runt 300 000 pund.
Om det finns nåt sätt att få honom att leda dig till henne,
vilket sätt som helst...
Jag menar... Jag vet inte...
- Hur då? - Du står honom fortfarande nära.
Kan du fortsätta vara det ett tag till, så kanske han kan säga var hon är.
Ta reda på nåt. Vad som helst.
Jag kan inte lova nåt. Jag har så mycket att överväga.
Tack.
Och... Jag beklagar.
Tror du på Gud, fröken Archer? Och Djävulen?
- Jag har faktiskt inte tänkt på det. - Men det gör jag.
Jag tror att vissa har satts på denna jord för att företräda den ene eller den andre.
Robert Freegard är en sådan företrädare, och han är inte Herrens...
Alice Archer.
- Hallå där. - Hej.
- Jag ringde jobbet. De sa att du var ute. - Det var jag.
- Var var du nånstans? - På ett möte.
Vi måste prata.
Förlåt.
- För vad då? - Förlåt att jag tvivlade på dig.
Jag hade ett val.
Att tro på dig, att lita på dig eller svika dig.
Och jag svek dig.
Det ska inte hända igen.
Jag älskar dig.
Jag finns här för dig.
Alltid.
- Varför gör vi det här? - Du får inte veta.
- Herregud, jag kan nog inte. - Ifrågasätt mig inte under ett uppdrag.
Jag vet inte om vi ska köpa upp dem eller stämma dem.
Vad säger du? Ska vi ta över dem
eller starta krig mot dem och bara krossa dem i rätten?
Alice? Vad är handlingsplanen?
Ursäkta?
Jag betalar mycket för dina råd.
Det minsta jag förväntar mig är din uppmärksamhet.
Självfallet.
Ditt svin.
Förbannade svin.
UTTAGET BELOPP: 120 000 PUND
Alice!
Fröken Archer. DC Sonny Chandra, Londonpolisen.
Ja, kom in.
Vi har kollat med våra kollegor på underrättelsetjänsten.
Han jobbar inte för dem, och har aldrig gjort det.
Nej, så klart inte.
- Vad gäller pengarna han har tagit ut... - Stulit.
Då han var gemensam firmatecknare för kontot är det lite mer komplicerat.
Vad menar du?
Vi måste höra hans version för att se om ett brott har begåtts.
Du kan inte mena allvar.
Jag beklagar.
Klandra inte dig själv. Sånt här händer hela tiden.
Oftare än du tror.
Han visste att jag visste, så han agerade först.
Jag är jubelidiot.
- Du behöver inte hålla med. - Nej, jag bara...
Förlåt, jag bara...
- Herr Freegard? - Ja.
Det här är DC Sonny Chandra från Londonpolisen.
Det gäller ett misstänkt bedrägeri som skett på Alice Archers konto.
Är det vad hon sa till dig?
Lyssna nu...
Vi var lite oense om hur vi ska fortsätta med vårt företag.
Jag tog ut en summa pengar, vilket jag lagligt har rätt till,
för att köpa ett antal bilar. Jag kan lova att det inte är nåt bedrägeri.
Kan du komma in till stationen och prata om det?
Javisst, så klart. Jag är tillbaka i London på onsdag.
- Klockan 16.00? - Ja, okej.
Notting Hill-stationen. Fråga efter mig i receptionen. Chandra.
Bra, då ses vi sen. Jag ser fram emot att reda ut det här.
- Till vad har jag tränat dig i alla år? - För att bli en fältofficer.
Vad är din roll?
Att smälta in och överleva länge i alla miljöer.
Obemärkt, självständig, tuff.
Håll dig inom postkoden. Nån söker upp dig och tar dig till utbildningen.
- När? - Ska du ställa den frågan ute på fältet?
Föreställ dig att du är ute på fältet.
Ifall jag behöver kontakta dig. Inget kontantkort, bara inkommande samtal.
Stoppar du i ett kort och försöker ringa, så har du misslyckats. Förstått?
Ja.
Var god och lämna ett meddelande efter pipet.
Du lär nog aldrig höra det här meddelandet,
men du ska veta att du inte har krossat mig.
Det är viktigt att du vet att du inte har krossat mig.
- Hur är det? - Bra. Bara fint.
- Du ser trött ut. - Man ska aldrig säga det till en kvinna.
Jag säger det till en anställd.
Vart vill du komma, Andrew?
Se på dig själv. Du är ett vrak.
Okej, lyssna nu.
Vi tycker att du ska ta ledigt. Några veckor.
- Vi? - Delägarna.
- Allvarligt? - Ja.
Andrew, säg det rakt ut.
Ska jag söka ett annat jobb?
Om du tror att du skulle må bättre nån annanstans,
så, ja.
Alice?
Jag är ledsen.
- Är du ledsen? - Ja, jag är verkligen ledsen.
För allting. För lögnerna. För att jag tog pengarna.
Jag vet att du tror att det bara var en enda stor lögn, men det var det.
Jag älskar dig.
Du är nog den enda personen som jag verkligen har älskat.
I hela mitt liv.
Bara du.
Jag vill bara... Jag vill bara att du ska veta det.
Hej då, Alice.
Numret har ingen abonnent...
- Får jag bjuda på ett glas? - Ledsen, jag är inte...
Lyssna bara på mig. En minut av din tid. Inte en sekund mer.
- Så jag tänkte bara... - Du tänkte bara.
Du tänkte bara:
'Hon är snygg.'
- Ja. - 'Riktigt snygg.
Men hon ser ut att vara minst 30.
Alltså, en arbetande kvinna som börjar bli aningen desperat.'
-Nej, jag... 'Hon sitter där och dricker ensam.
Det betyder nog att hon är ledsen. Kanske över nån man.
Det kan betyda att hon kan tänka sig ett argt knull.
Eller ett hämndknull.
-Eller bara ett sorgligt knull.' -Jag tänkte inte...
'Men om jag har turen att knulla henne,
så ska jag inte lämna några kontaktuppgifter
för det är den sista sortens tjej jag vill ska söka upp mig i morgon.
Det vore rena rama katastrofen.'
Var det vad du 'bara tänkte'?
Förbannade...
Förbannade svin. Förbannade svin!
Förbannade svin!
Du måste hjälpa mig hitta honom.
- Alice, det är ingen bra idé. - Du måste, Phil.
Att ge sig efter honom är inte svaret. Pengarna är redan borta.
- Det handlar inte om det längre. - Vad handlar det om, då?
Hämnd? Det lär du aldrig få, Alice.
Han är fortfarande härinne. I mitt huvud.
Han försvinner inte förrän jag ser honom i ögonen en sista gång.
Okej, lyssna nu. Jag var snut i 18 år.
Då handskas man med tre olika sorters människor.
Galna, ledsna och onda.
Galna med vanliga psykiska problem som bara råkar hamna i trubbel.
Ledsna har haft skitliv. Inte undra på att de blir brottslingar.
De är den största majoriteten av förbrytare, men...
Onda är en annan femma.
Sociopater, psykopater, lurendrejare, manipulatörer.
De ägnar hela sina liv åt att bryta ner folk.
Smarta. Alltid ett steg före, och de har alla en sak gemensamt.
- Vad då för nåt? - De kan inte förändras.
De gör det om och om igen, och de slutar aldrig nånsin.
Det enda man kan göra är att hålla sig borta från dem.
Det sista du vill är att se honom igen.
Försök att lappa ihop saker och ting.
- Många firmor behöver folk som du. - Nej, det är slut nu. Jag är färdig.
- Phil. - Alice.
Förvånar det dig om jag inte följer ditt råd?
Så klart inte. Men för Guds skull, var försiktig.
Ni hittar inget billigare än 9 000. Daniel kan intyga det.
- Hej. - Hejsan.
Vet du vad du letar efter?
- Ian Preston? - Ja.
Hej. Jag heter Alice Archer.
Jag behöver prata med dig om Robert Freegard.
I två år levde vi på flykt från IRA.
Vi använde falska namn och flyttade runt.
Han sa att IRA ville döda oss för att statuera exempel
och att om vi åkte hem till våra familjer, så försatte vi dem i fara.
Efter ett tag sa han att vi var kandidater för ett specialprogram.
- Ett program? - Rekryteringsprogram för att ingå i MI5.
För att bli officerare som han. För att kvalificeras fick vi genomgå tester.
- Vad då för tester? - Spiongrejer. Leverera nåt brev nånstans.
Följa efter nån på gatan för att bevisa att man dög.
- Hur länge pågick det här? - För min del var det... fyra år.
Jag vet att det låter befängt, men han får en att tro på det.
- Du vet, vad som helst. - Det låter inte alls befängt, enligt mig.
Han sa nåt till mig en gång.
Nåt i förbigående som jag aldrig glömt.
Han sa att alla har en historia som de vill få berättad.
Vilken var din historia?
Ja, se dig omkring.
Jag är en bondpojke. Ett enkelt liv. Mestadels trist.
Han gav mig motsatsen till trist.
Vilken historia ville du höra?
Att jag kunde vara fri.
Ian, får jag fråga en sak? Hur lyckades du komma undan?
Det gjorde jag inte.
Jo, för en dag när jag vaknade var de bara borta.
Ja, jag lämnade inte Freegard. Han lämnade mig.
- Han, Sophie och Mae var bara borta. - Mae?
Ja, Mae Hansen. Hon var med oss i många år.
Hansen?
Kidnappat? Det har han inte!
1993 tar han tre studenter från Trent Hamilton-universitetet.
- Två av dem, unga kvinnor, är borta. - De kontaktade sina familjer.
För att be om pengar. Sonny, för fan! Okej, titta här.
Det här är den juridiska definitionen av kidnappning. Läs den.
Jag vet vad det är. Det här är befängt.
'Kidnappning är att ta en person eller en annan genom tvång eller bedrägeri.'
Det är bedrägeri. Ett åtalbart brott. Vi kan sätta dit honom.
- Är du åklagare nu? - Nej, men mer advokat än vad du är.
Förlåt.
- Ibland går jag lite över styr. - Det menar du inte?
- Så han har använt Mae Hansens namn? - Ibland använder han Robert Hansen.
Ibland Robert Hansen-Freegard. Ibland bara Robert Freegard.
Ja, varför gör han det?
Varför använda just hennes namn?
Jag kör Mae Hansen genom databasen.
Har hon kontaktat larmtjänsten, kan vi få fram en adress.
Inte mycket, men värt ett försök. Men chansen att vi kommer nånstans...
- Ja, du vet... - Tack.
Har du alltid bott här ensam?
Jag har fortfarande inte gift mig, om det är det du menar.
Och du?
Ja, tyvärr. Det slutade inte bra.
Förlåt.
Vad gjorde du i USA?
Jag var akademiker. I psykologi.
- I psykologi? - Ja.
Bäst du passar dig. Jag kan läsa dig som en öppen bok.
Det ska jag.
Så berätta nu.
Vad är din hemlighet?
- Min hemlighet? - Ja.
En kille som du som bor ensam och inte pratar så mycket om sitt förflutna.
Lagar en grymt god spaghetti med köttfärssås.
Vad döljer du?
- Oj du är bra. - Det är jag!
Jo, Jenny...
Jag har nåt att berätta för dig.
Det gäller mitt jobb.
Jag är faktiskt ingen bilförsäljare.
- Jag älskar det här stället. - Ja, jag med.
Har du aldrig funderat på att göra nåt helt annat?
- Vad menar du? - Jag menar en ny karriär.
Som vad då?
- Det här kommer att låta helgalet. - Säg det.
Det är en rekrytering på gång.
På jobbet. De söker underrättelseanalytiker.
Vad då? Åh, herregud.
Tycker du att jag ska bli spion?
Du skulle inte bli fältofficer utan analytiker.
Du har en bakgrund inom psykologi. Du kan läsa av folk, bedöma deras motiv.
Jag tror att du skulle vara riktigt bra på det.
- Men jag är amerikan. - Vi rekryterar NATO-allierade hela tiden.
Robert, jag måste berätta en sak. Herregud... Okej, så här är det.
Jag tar en rätt tung cocktail av antidepressiva.
Sen skilsmässan. Så...
Så? Jag ser inte att det skulle vara nåt problem.
- Och ärtmos? - Äckligt.
- Allvarligt? - Ja!
Jo, Jenny...
Om du tar jobbet, så finns det några saker vi måste diskutera.
- Du sa att du har ett stort studielån. - Ja.
Ja, det kan bli lite av ett problem.
- Allvarligt? - Ja.
Alla som går på college i USA har skulder.
Jo, jag vet. I det här landet ser underrättelsetjänsten
stora skulder bland personalen som en potentiell sårbarhet.
- En risk för utpressning. - Seriöst?
- Skämtar du? - Nej.
Jag vet. Det är fånigt.
De är bara fast i sina gamla hjulspår. Det är absurt.
Hur mycket är ditt studielån på?
Fan, jag menar, sist jag kollade låg det på runt 80 000 dollar.
- Ja. Oj... - Ja, så är det i USA.
- Och du kan inte betala av det? - Jag ska kolla mina fickor. Nej!
Fan.
Om det verkligen är ett problem, så kan jag...
Jag skulle kunna be mina föräldrar. Jag kanske kan fråga dem.
- Kan det verkligen vara hon? - Födelsedatumet stämmer.
Tack att du lät mig följa med.
Låt mig sköta det här, okej?
- Är du Mae Hansen? - Ja.
Gick du på Trent Hamilton-universitetet med Ian Preston och Sophie Jones?
- Ja. - Inspektör Chandra.
Det gäller Robert Freegard, eller även Hansen-Freegard.
- Han är inte här för tillfället. - Får vi komma in?
Tack.
- Vilka är de här barnen? - Våra döttrar.
Mina och Robs.
Hur ofta träffar du honom?
Han kommer och går. Hans arbete är väldigt viktigt.
Men han försörjer er? Du och barnen?
Lyssna nu, Mae. Mår du bra?
Kan vi hjälpa dig?
Om du ber om hjälp, så kan jag hjälpa dig.
- Han sa att det här skulle hända. - Vad då?
Han sa att ni skulle komma och testa mig för att se om jag var lojal.
Nej, Mae. Det här är inget test.
- Har ni inget mer att säga, så gå. - Han är i fara.
Va?
Rob kan vara i fara på grund av det viktiga arbete han gör,
och vi måste hitta honom för att kunna varna honom.
Det är allt jag kan säga. Du förstår. Det handlar om rikets säkerhet.
Vet du nånting som kan hjälpa oss hitta honom?
En adress, ett telefonnummer. Mae, vi måste hitta honom.
Vi måste varna honom. Snälla...
Det finns en anteckningsbok i hans strumplåda med telefonnummer i.
- Jag kan få sparken för det du gjorde! - Det är rader av mobiltelefonnummer.
- Troligen hundratals. - Det bevisar inget.
- Allvarligt? Med dem kan vi ta honom! - Och sen, då?
För vilket brott? Låt höra, du är ju advokat.
Och även om det blir ett åtal, vad lär juryn säga om Mae Hansen?
- Hon är mor till hans barn! - Ser du inte det? Han slutar aldrig.
Han lär fortsätta förstöra folks liv tills nån stoppar honom.
Jag är ledsen, okej? Det måste ha varit...
Det måste ha varit jobbigt att se barnen och så, men det är inte tillräckligt.
Inget av det är tillräckligt.
Numret har ingen abonnent. Var god kontrollera...
- Märkligt att de ännu inte har ringt. - Det är mycket pengar, Robert.
Det tar tid.
Jag behöver inte söka jobbet den här gången. Jag kan vänta.
Jag menar, ärligt talat... Jag är inte ens säker på att jag borde det.
Du inser nog inte att det inte blir en nästa gång.
Robert, vad gör du?
Vad gör du?
- Vad fan gör du? - Du behöver inte de där.
- Jag behöver mina mediciner! - Nej, du ska sluta med dem i dag.
Jag kan inte bara sluta tvärt. Jag kan inte det.
Jo, det kan du. Jag är här, okej? Jag tänker inte låta nåt hända dig.
Jag lovar dig, Jenny. Det här är bra för dig, okej?
Det är bra för dig. Det är bra för dig.
- Ute hela natten igen? - Lägg av.
- Du hade rätt. - Om vad då?
Han slutar aldrig.
- Kan du följa med? - Vart ska vi?
Till amerikanska ambassaden.
Ge mig tio minuter.
Fem!
Tack att ni kom, fröken Archer. Jag är agent Harland.
Följ med mig här.
Slå er ner.
Så jag har förstått att du har lite erfarenhet av den här killen.
Vad handlar det här om?
FBI undrar var en viss amerikansk medborgare befinner sig.
Jenny Jackson.
Hon har varit i Storbritannien i tre månader.
Hon brukar ringa sina föräldrar flera gånger i veckan,
men för cirka tre veckor sen försvann hon spårlöst.
För ett par dagar sen ringde hon sina föräldrar i Connecticut
och bad dem om 80 000 dollar.
Hon sa att hon måste betala av sitt studielån inför ett jobb
som hennes pojkvän ordnat åt henne.
Pojkvännen kallar sig Robert Freegard.
- Lyckades ni få honom övervakad? - Vi kom aldrig så långt.
Jag har en anteckningsbok.
Det är bara nummer till alla hans kontantkortstelefoner.
Jag ringde dem. Hälften av dem är spärrade.
Kan du visa mig dem?
Vad då?
Agent Harland, jag vill inte att er personal ringer numren.
Ursäkta?
Når de Robert eller Jenny eller nåt av offren,
så kan de sabba det här. Vi har bara en chans, bara en.
Mina agenter är utbildade utredare. Förhandlare.
Men de känner inte Robert Freegard som jag gör.
- Låt mig ringa samtalen. - Jag kan skaffa ett domstolsbeslut.
I själva verket behöver ni en bevishämtningsorder.
Det beslutas vanligtvis i Högsta domstolen.
Jag förstår vad du menar.
Du ringer samtalen. Jag avlyssnar dem.
- Vi samarbetar. - Avgjort.
Numret har ingen abonnent. Var god kontrollera numret.
Ja, ge mig inköpsställena för varje mobiltelefon på listan.
Sätt dem på kartan, markera ut dem och ge dem till mig, tack.
- Hör du? - Javisst.
Perfekt.
Hallå? Rob? Hallå?
Sophie?
Jag ringer tillbaka.
- Vem är det här? - Sophie...
Jag heter Alice.
Jag är Robs kollega. Jag arbetar med honom.
Var är Rob?
Jag kan inte prata om det i telefon, Sophie.
Lyssna nu. Vi är redo att ta in dig.
Har jag blivit godkänd?
Ja, Sophie. Det har du.
Du har blivit godkänd.
Rob sa att han skulle ta in mig.
Han är på uppdrag. Du kommer att se honom inom kort.
Okej.
Sophie, var är du nånstans? Var befinner du dig?
Mamma...
Om du skickar pengarna kommer det att hjälpa mig att få det nya jobbet.
Det betyder mycket för mig. Allt kommer att lösa sig när skulden är betald.
Mamma?
Jag behöver verkligen att du skickar pengarna, okej? Snälla...
Jag mår verkligen inte bra, Robert.
Kan du hjälpa mig?
Okej, lyssna. Det är viktigt.
- Vi kan inte berätta sanningen för henne. - Vänta. Vad då?
Vill vi hitta Jenny, så kan vi inte säga sanningen till Sophie Jones. Inte än.
- Varför inte? - För det kan krossa henne.
Robert...
Jag... Jag behöver mina mediciner.
Hej, Sophie.
Jag heter Alice.
Det där är mina kollegor. Är du redo att åka?
Sophie. Du har varit så duktig.
Det är okej.
Så där. Du kan spy hur mycket du vill där.
Som en del av din utbildning med Rob bodde du på många gömställen, eller hur?
- Ja, dussintals. - Var det några som utmärkte sig av dem?
Hur menar du?
Kändes nåt av dem annorlunda? Nåt kanske kändes mer som ett hem.
Jo, det var ett ställe där jag...
- Jag fick ha ögonbindel på väg dit. - Ja. Exakt det.
Kan du komma ihåg, på ett ungefär, var det låg?
Jo...
Rob lärde mig att om ett av ens sinnen dövas,
kan man ta hjälp av de andra.
Vi åkte söderut från Cambridge
och sen när vi körde av M11:an fick jag ta på ögonbindeln.
Sen åkte vi rakt i tio minuter. Jag räknade sekunderna. Och sen...
Vi svängde vänster uppe i bergen och åkte cirka 30 minuter.
Det stämmer.
Ett antal mobiler inhandlades i närheten av Saffron Walden.
Bra gjort, Sophie.
Bra gjort.
Hemsk ledsen. Jag kan inte...
- Jag kommer inte ihåg exakt var. - Ingen fara alls.
Du är så duktig.
Hallå? Älskade Jenny, är det du?
- Rob? Är det Rob? - Ja.
- Får jag prata med Jenny, är du snäll? - Nej, inte just nu. Hon badar.
Vi har överfört alla pengar.
- De finns där nu. - Okej.
- Kan du meddela henne det? - Det ska jag. Tack ska du ha.
Rob, snälla säg mig. Mår hon bra?
- Ja, hon mår fint. - Okej...
- Vi hörs snart, okej? - Var...?
Det är mörkt. Vi återvänder i morgon.
- Nej. - Vi fortsätter.
Okej.
Jenny.
Jenny, jag har goda nyheter. Din föräldrar har skickat pengarna.
Hur bra är inte det?
Du, lyssna...
Jag tror att lite av din medicin kan finnas i bilen.
Ska jag gå och se efter?
Jenny?
Jenny, allt kommer att ordna sig.
Alice.
Nån gång måste du sluta, Robert. Det kan inte pågå för alltid.
Du är inte ensam.
Följ med mig. Du kom inte hit för att ta mig.
Du kom för att se om det jag sa per telefon är sant.
Om du är den enda som jag nånsin har älskat.
Alice, det är sant.
Du vet att det är sant. Du är den enda.
Alice, titta på mig.
Titta på mig, Alice. Du är nog min sista chans, Alice.
Jag kan förändras. Jag kan det. Kom igen. Det finns ett liv för oss.
Du och jag. Vi åker härifrån.
Bara skit i allt. Vi hoppar in i bilen. Nycklarna sitter i.
Kom igen.
- Flyr du, så tar de dig. - Nej, det gör de inte.
Det gör de inte. Kom igen. Nu sticker vi.
Alice, nu gäller det. Det är nu eller aldrig.
Alice, snälla.
- Alice? - För i helvete.
Alice!
Sophie?
Hon kommer att klara sig.
Fysiskt, i alla fall.
Jag är så glad att du är oskadd.
- Tack. - Tack.
TVÅ ÅR SENARE
Alla som klev in i den världen lämnade sina tidigare liv bakom sig.
Personerna de var. Det var priset de fick betala.
Och många av oss i denna sal har fått betala dyrt.
Han lovade oss frihet, men egentligen tog han den ifrån oss.
Men vi står här som bevis på att det finns en utväg.
Hädanefter kan vi berätta våra egna historier.
Det är äkta frihet.
Tack, fröken Archer.
Och jag förstår att du inte längre är praktiserande advokat. Stämmer det?
Jag är företagschef.
Mitt företag leasar lyxbilar till affärskunder.
- Vi stänger om tio minuter. - Ingen fara.
- Tack. - Tack själv.
Förlåt. Jag måste bara fråga.
Några av plitarna säger att du egentligen inte är intagen.
De säger att du är MI5 eller nåt. Du utreder Baileygänget nere i ettan.
Jag borde inte prata om det, och inte du heller.
- Sånt prat kan få mig dödad. - Ja, så klart.
Din hemlighet är säker hos mig.
Om du skulle behöva nåt, så är det bara till att fråga.
Ja.
Är allt bra?
Du vet, det är oändligt. Det slutar aldrig.
Det får vi se.
ROBERT FREEGARD DÖMDES FÖR KIDNAPPNING, STÖLD OCH BEDRÄGERI.
HAN DÖMDES TILL LIVSTIDS FÄNGELSE.
DE TVÅ KIDNAPPNINGSÅTALEN ÖVERKLAGADES. HAN SLÄPPTES 2009.
SEN DESS HAR FLER BEDRÄGERIER OCH EKOBROTT UPPDAGATS.
DEN VERKLIGA OMFATTNINGEN AV HANS BROTT BLIR NOG ALDRIG KÄND.
Baserad på artikeln 'Jakten på agent Freegard' av Michael Bronner
Översättning: Lisa Di Biaggio www.firstlightmedia.com