SERIÁL NETFLIX
O MĚSÍC POZDĚJI
PODVODNICE, NOVÝ KNIŽNÍ FENOMÉN
KÁMOŠKY 4EVER - Koukejte, co jsem potkala.
Všechno je připravené, stačí jen udělat plakáty.
Nebojte, všechno je v pohodě.
Ano, rozpočet se nemění.
NA MOTIVY ROMÁNŮ ELÍSABET BENAVENTOVÉ
„Nečekaný hit.“
„Hlas generace mileniálů.“
„Kniha, o které všichni mluví.“
- Podívej na prodeje. - Ukaž.
Skoro půl milionu výtisků.
Půl milionu? Ale to je…
Hit, Valerie.
Musíme toho využít.
Co uspořádat čtení v nějakém velkém knihkupectví?
S novináři. Mohla by to být velká akce.
- Ne. - Proč ne?
Možná by bylo lepší něco menšího, intimnějšího.
To zní dobře.
- Přece jen je to tvá knížka. - Znám někoho, kdo to celé zorganizuje.
Super.
- Potřebuješ ještě něco? - Náhradní ruku.
To budeš mít na veletrhu co dělat.
Konečně!
Už jsem začínala mít doktorský podpis.
Musím jít.
Pošlu pro ně kurýra. Má vzít i ty pro tvou sestru?
Ne, chci jí je dát sama.
Nejsou tak těžký.
Do prdele!
Víctore.
Hlas generace mileniálů.
Gratuluju!
Díky.
Chystám se vydat špatnou cestou.
TOUŽÍM TĚ POMALU SVLÉKAT VRSTVU PO VRSTVĚ
Čekají mě problémy.
Budu si hrát s ohněm, porušovat pravidla.
- Jak se máš? - Dobrý.
A co ty?
Taky dobrý.
…sejít na tvou nebezpečnou cestu.
Zapálím rozbušku.
Co jít na drink a pokecat?
Neviděl jsem tě od…
Já ti nevím, Víctore.
Musíme oslavit naše setkání.
Proč jsi přestala pít čaj?
Jen po poledni.
Když je ho moc, začnu být nervózní. Potřebuju se soustředit na psaní.
- Jasně. - Jo.
Četl jsi to?
Ne.
Chtěl jsem, ale vyvolávalo to moc vzpomínek.
- Musím jít. - Teď nám to donesli.
Omlouvám se. Ale víš…
Oba víme, jako to chodí.
Je mi jasný, co se může stát, když teď hned neodejdu.
Bylo by to tak špatný?
Už fakt musím.
Val.
- Počkej, pomůžu ti. - Ne.
Zvládnu to sama.
Promiň.
Dík za ten bylinkový čaj.
…který mě dovedl
až do této chvíle.
Až do této chvíle.
Tohle přijde sem. A tohle…
Zlato.
- Jsi vzhůru? - Co je?
Nic.
Napadlo mě,
že bychom měli podniknout něco speciálního,
abychom oslavili náš první měsíc společnýho bydlení.
- Jak? - Můžeme zůstat doma.
Objednat si jídlo, dát si vanu.
- Pustit si film v posteli… - To děláme každý den.
Já vím, zlato,
ale dívat se potřetí na novou sezónu RuPaula,
zatímco ty slintáš na polštář, není žádná romantika.
Jo.
Jde o to, že už mám plány.
S mámou.
- S mámou? - Jo.
- S mámou. - Proč?
- Pomáhám jí s pochůzkami. - Jakými?
S pochůzkami…
Mateřskými pochůzkami.
Jo.
Ale můžeme to oslavit jindy.
- Máme před sebou spoustu dní. - Jasně.
Zeptám se holek, co dělají.
To všechno můžeš dělat i s nima.
- Tak já jdu. - Ale…
Ty to chceš dát sem?
Jo, proč?
Už takhle je obývák plný krámů, ne?
Ale jak chceš.
Čau.
- Co chceš? - Já? Nic.
- Už nechceš, abych tu pracovala? - Cože?
- Ne. - Pochopím, jestli chceš, abych šla.
- Obcházím lidi, kradu wi-fi… - Pro tebe.
Napsala jsi mi věnování?
„Pro Nereu, můj vzor odvahy.
Díky, žes mě naučila, jak najít vlastní cestu.
Díky, žes mi zorganizovala čtení z knihy
a že jsi hned souhlasila.“
Ani náhodou.
Haló?
Puri?
Ne. Já myslela, že je s tebou na pochůzkách.
Já nevím. Mateřské pochůzky.
Ne.
Asi jsem si to spletla.
Ano, samozřejmě, řeknu mu to.
Ahoj.
Nemůžu najmout firmu. Musíš to udělat ty.
Jsi má kámoška. Neodpustila bys mi, kdyby to nevyšlo.
Co by se mohlo pokazit?
Nechci nic velkého ani složitého.
Konečně jsi tu. Umírám hlady.
- Super. - S tebou se nic pokazit nemůže.
Jen chci něco…
Nemůžeš odmítnout zakázku.
Nemáte nějaký pravidla, kterýma se musíte řídit?
- Jsem organizátorka eventů, ne doktor. - Proč nechceš?
Je to skvělá příležitost. Řekni jí to. Carmen!
- Nereo, pomoz jí. - Ne.
- Ano. - Ne.
No tak, prosím.
Co když se kvůli tomu pohádáme? Nechci míchat práci a kamarády.
Jestli to neuděláš, řeknu Chus, ať to zruší.
To neříkej. Je to tvá první kniha.
Val pije k obědu ovesný mlíko. Je sladší.
Vidíš? Nikdo mě nezná líp než ty.
Ty to uděláš.
- Uděláš to. - To jsem neřekla.
- Slyšelas mě to říct? - Viděla jsem ti to na očích.
Cože?
- Uděláš to. - Ani náhodou.
Sklapnete už konečně?
Co se děje?
Můj přítel mě má plný zuby
a vymýšlí si výmluvy, aby nemusel trávit čas se mnou.
Kurva.
Carmen.
- Co? - To není pravda.
Ale je.
Je to pravda.
Proč?
Dani, už tam skoro jsem.
Chvátala jsem, co to šlo, ale zkus běhat v podpatcích.
Promiň.
- Čekal jsem venku 20 minut. - Promiň.
Dřív jsem nemohla.
Sluší ti to, trolle.
Jsem fešák.
Nestihla jsem si vzít program.
To je dobře.
Proč?
Zůstaň tu.
Udělej to pro mě.
- Ahoj. - Ahoj.
- Víctor Andradas? - Ano.
Pro vás. Podpis, prosím.
Díky.
Neznal jsi mě. Ani já sama jsem nevěděla, kdo jsem.
Teď už to ale vím. Přeju ti jen to nejlepší.
Valeria.
Půjdu jí poblahopřát. Jdeš taky?
Zůstala jsem na koncert, to stačí.
Aspoň mě tam odvez.
Pěkný pokus, ale já na to neskočím. Podlaha je úplně rovná.
- Budu ji pozdravovat. - Ne.
Dobře.
Poslouchejte. Něco pro vás mám.
- Co? - Snad budete nadšený.
Co je to?
- Adventní kalendáře! - Krásný!
- Připomíná mi to dětství. - Tak vánoční.
Mně tyhle kalendáře vždycky připadaly dost hloupý.
Fakt? Jsou s čokoládou, ale jestli nechceš…
Dej to sem.
Stejně jsou hloupý.
- Jasně. - Jsi kudrnatý Grinch.
Lolo, ty jsi šla na koncert?
Ne. Teda jo.
Šla.
Hrála tam moje máma.
Tak hele.
Šla jsem, protože mě brácha podvedl.
A zůstala jsi tam?
Jo, zůstala.
Zůstala jsem, protože se po tom rozchodu se Sergiem cítím líp.
A mám pocit, že mám sílu to zvládnout.
Takže tak.
Jo, ale chtít si s ní promluvit je velký krok.
Neříkala jsem, že s ní chci mluvit.
Ale přemýšlíš o tom.
To stačí. Dáme si víno.
Všechny.
- Jo, víno. Chci víno. - Už skoro není.
Je výborný.
Hele, hvězdička. Jsou dobrý.
Dobrý, Carmen?
Co?
Ty sis s Borjou nepromluvila.
Já nevím jak.
Hele,
řekni mu, že jestli vám má to společný bydlení fungovat,
musí se naučit vyjádřit svý potřeby, aniž by lhal.
Haló?
Val, jsi to ty?
To je efekt „úspěšný spisovatelky.“ Zním, jako bych o tom něco věděla.
Víctor měl pravdu, když říkal, že ses změnila.
Tys ho viděla?
- Proč jsi nám nic neřekla? - O nic nešlo.
- Neviděla jsi ho věky. - Já taky ne. A to jsem jeho kámoška.
Bylo to krátký. Narazili jsme na sebe a…
Co říkal?
Říkal, žes mu přišla jiná.
Ale v dobrým.
Že to setkání bylo zdvořilý a diplomatický.
Aspoň si má pak u čeho honit.
- Lolo! - Co?
Cos dělala, když jsi přišla domů?
- Ale… - Já to nechci vědět!
Co jsem říkala?
Dáte mi někdo 15? Je tam pralinka a ty já miluju.
- Já svou snědla. - No tak.
- Dej jí to. - Prosím.
A co 18?
Máš ji ještě?
Myslíš na Víctora, že jo?
Tamhle jsme se poprvé políbili.
Staly se tam horší věci.
Taky jsme tu spolu spaly po rozchodu s Adriánem.
Jo.
Já se poprvý milovala v Borjou v tvý koupelně.
- To je pravda! - Ano.
A já to dělala s Olgou na pračce.
- Co? - Cože?
Když ždímala?
Bylo by rychlejší říct, kde jsem sex neměla.
- To je mi jasný. - Víš co?
- Měla bych dostat tantiémy. - Proč?
V mým bytě se odehrává půlka knížky.
To je pravda.
Tak počkat.
Co udělat to čtení tady?
- Co? - Jo.
Lola má pravdu. Půlka knihy se odehrává tady.
- Dovolíš mi to? - No jasně!
Šlo by to?
Šlo, ale je divný dělat čtení v bytě.
Mně se to líbí. Je to intimní a jiný.
Přesně tak.
Popřemýšlím o tom. Neřekla jsem ano.
- Slyšely jste? - Trochu.
- Řekla jsem snad jo? - Nechte toho.
- Jdeme na skleničku. - Fajn.
- Mám v puse poušť. - Beru si svůj kalendář.
Něco od tebe potřebuju.
Chci pozvat někoho výjimečnýho.
Ahoj!
Ahoj.
Ten úkol mi zabral tři hodiny.
Ale už to mám.
- Hned zítra budeš tu zprávu mít. - Bezva.
Jestli chceš, bude až v jedenáct.
Super, Borjo.
Co se děje?
Vím o tvé mámě.
- Co s ní je? - Volala mi.
- Tobě? - Vím, že jsi nebyl s ní.
- Kdy? - Včera.
Včera.
Odkdy se spolu kamarádíte?
Jestli jsi chtěl být sám, stačilo říct.
Nemusím ti nic vysvětlovat.
Tak mi taky nemusíš lhát, ne?
- Nelhal jsem. - Ne?
- Ne. - Myslím, že jo.
- Ne. - Ne?
Vysvětlím ti to.
Odpoledne jsem šel…
Co je? To mi teď budeš prohledávat věci?
Ten pult je celý špinavý. Ušpiníš si batoh.
Do prdele.
Chceš si zahrát?
Ne.
Přišla jsem ti říct, že…
ten koncert byl super.
Byla jsem moc ráda, že tě vidím.
Cos na to říkala?
Bylo to zvláštní.
Když jsi začala hrát,
přestala jsem vidět mámu
a viděla umělkyni.
Nemusíš vidět jen jedno. Mámu, umělkyni, bývalou…
Šťastnou ženu, deprimovanou…
Jsem všechno dohromady.
Nechtěla jsem, abys trpěla.
Ale odmítám si vyčítat,
že chci být víc než jen jedno.
Musím jít.
Mám před koncertem čas. Pojď na drink.
Nemůžu.
Jen jsem ti to chtěla říct.
Lolo.
Kdybys mi chtěla říct ještě něco, budu tady.
- Ahoj. - Ahoj.
Tak skrček konečně dokončil něco, co začal!
Jsme na tebe tak pyšní.
Moc ti to sluší.
- Ahoj, zlato. - Ahoj, tati.
Tam, kam jdeme…
Budou číst tu tvou knihu?
To se na čtení dělá.
Ano, ale…
- Celou? - Ne. To by bylo na hodiny.
Fakt tam chcete jít?
- Jo. - Jasně.
- Ano. - Jasně, že chtějí.
- Ovšem. - Tak jdeme.
- Jeďte dolů výtahem. Nevejdeme se tam. - Dobře.
Nádhera.
Moc ti to přejí.
Ale když tu tvou knížku četli, nečekali, že bude tak informativní.
Informativní.
- Aha. - Dej jim šanci.
Připravená?
Jo?
- Jdeme. - Jo.
Vteřinku.
Kabát, klíče. Můžeme.
Ahoj! Jak se máte?
- Jdi na to. - Budeš skvělá.
- Valerie. - Ahoj.
Paní za mnou je šéfka mexické dceřiné společnosti.
Pořádně se na ni usměj.
- Zdravím. - Guadalupe Barandela, Valeria Férrizová.
- Dáš si? - Ne.
Nemám hlad, díky.
Koukni na ni.
Chudinka, přemýšlí, kde se schovává Víctor.
- Přijde? - Netuším.
Poslední dobou je divnej. Nepřekvapilo by mě to.
To si žádá přípitek.
- Jdu pro jídlo. - Já myslela, že nemáš hlad.
- Carmen… - Jdu za rodiči Val.
Vezmi si to, já…
Ty jsi Maximiliano?
Ty jsi ale stydlivka.
Ty já ráda. Nesním tě.
- Takže se objevila a… - Promiň.
Já se z tý žárovky zblázním, jak pořád bliká.
- Rozptyluje mě. - Kašli na to.
- Nikdo si jí nevšimne. - Jo?
- Určitě. - Je čas začít.
- Teď? - Ano.
- Jo. - Všechno jde skvěle.
- Pojď. - Dobře.
Nikdy jsem nečetla před tolika lidmi. A ta knížka je děsně intimní.
Jo.
To je blbý.
Kéž bys najala někoho, kdo ví, jak naplánovat čtení.
Co jsi čekala?
Myslela jsem na všechno.
- Cože? - Věř mi.
Ticho, prosím.
- Dobrý večer. - Lolo, to stačí.
Děkujeme, že jste přišli na toto jedinečné čtení Podvodnice.
Vydavatelé si často připisují zásluhy,
když objeví nového autora, který se následně proslaví.
V tomhle případě to tak ale nebylo.
To sama Valeria riskovala kvůli svému románu vše.
A my si přidali později.
V podstatě jsme ho jen vytiskli.
Takže ti moc děkuji, že jsi nejdřív věřila sobě
a až pak nám. Valeria Férrizová.
Já…
Nerada mluvím o sobě, i když jsem vydala knihu o svém životě.
Chci vám všem poděkovat, že jste to se mnou vydrželi,
podporovali mě
a že mě máte rádi.
Děkuju.
Valeria se vyjadřuje dvěma způsoby.
Psaním a posíláním nekonečných hlasových zpráv přátelům.
Ale…
mluvení na veřejnosti moc nemusí.
Takže jí dnes večer propůjčí hlas ty,
které ji znají nejlíp.
„Carmen to netrvalo dlouho.
Když jsem otevřela dveře, spokojeně si povídali s Borjou
a smáli se.
Moc jim to spolu slušelo.
Vůbec mě nepřekvapilo, jak Borja vypadá.
Přesně takhle jsem si ho představovala, jen bez klobouku.
Vypadal jako normální chlap.“
„Lola vzala sklenici okurek
a pořádně si přihnula láku.
Byl zázrak, že jsem se nepozvracela.
Pak si krkla,
otřela pusu rukou a povídala dál.“
„S Nereou se přátelím už roky.
Potkaly jsme se v knihovně.
Byla to zvláštní náhoda,
která z dvou zcela odlišných lidí udělala nerozlučné kamarádky.
Byly jsme každá úplně jiná,
ale nedaly jsme bez sebe ani ránu.“
Gratuluju!
Poprvé jsem od narození bez ní.
- Pořád si prohlížím její fotky. - Jo.
Stala se ze mě matka, který jsem vždycky kritizovala.
To je tím, že je to poprvý.
Teda asi.
Zpočátku si budeš připadat provinile, ale pak…
si začneš užívat, že děláš něco sama.
To doufám.
Vždycky, když o ní mluvím, mám kojící vložky hned promáčený.
Nevadí?
Ne.
Všichni chodí na porodní kurzy, ale o těch výčitkách ti nikdo neřekne.
Některý části mateřství jsou samozřejmě krásný.
Ale má to i svý nevýhody.
Jednou z nich je neviditelnost.
Až ji vezmeš do parku, budeš pro všechny „Mařina máma.“
Ale nezapomeň, že jsi pořád Rebeca.
To jsem.
Když nebudeš neviditelná, nebude ani tvoje dcera.
Máš štěstí, že tě to máma naučila.
Jo, to mám.
- Asi jo. - Ne.
- Ne?
Když se dojmu, začne mi téct mlíko. Kde si ho můžu odsát?
Tamhle.
- Díky. - Není zač.
Ahoj.
- Tys přišla. - Jo, jen jdu pozdě.
- Promiň, že jsem přišla o čtení. - To nic. Ale povedlo se.
Díky, žes mě pozvala. A Lucíu taky.
- Jsem ráda, že se ti daří. - Jako tobě.
Je neskutečný, co jsi dokázala.
Promiň, že jsem tu nebyla, když jsem měla.
Chtěla jsem být s tebou, jen jsem nevěděla, jak ti to říct.
- Dobře, ale teď… - Jo.
Jo, já vím. Už je pozdě, ale potřebovala jsem ti to říct.
Díky.
Hledá tě.
Dojdu pro Olgu.
- Tak já půjdu. - Jasně.
- Tak zatím. - Jo.
Je na tebe moc hipísácká.
- Miriam. - Dlouho jsme se neviděly!
To je překvapení.
Kde se v takový nudný právničce vzal tak dobrý vkus?
- Ukázalo se, že mám duši organizátorky. - Pozor,
přišla jsi o jednoho číšníka. Klátí tvou kámošku.
A za pět minut budeš potřebovat další toaleťák.
Je tu spousta učůránků.
Čím se živíš?
Pracuju v kanclu na částečný úvazek, ale na plný úvazek hýřím nápady.
- Pracuješ? - Popravdě? Ne.
Kolik holek jako já jsi kdy viděla v kanclu?
Ale to nic.
- Hned se vrátím. - Jen si to vyřeš.
Opovaž se tam vrátit. A polož ty kondomy.
O čem to mluvíš?
- Jsi namol. - Ne.
To čtení bylo super. Co bych bez vás dělala?
- Napsala nudnou knížku. - Dnešek měl být dokonalý.
To je, ale nejsou tu všichni.
Zavolej Víctorovi a domluv se s ním.
Víctorovi?
Bylo by lepší vědět, jestli přijde.
- Víctora jsme nepozvaly. - Ne.
Tak koho jsi hledala?
- Já? - Jo.
Podívej.
Hned jsem zpátky.
Promiňte.
To si vezmu.
- Sex počká. - Jo.
Jdeme.
Koho hledáš?
Já myslela, žes šel.
Jo.
Ale pak jsem se vrátil. Dělám to už nějakou dobu.
Díky za snahu.
Po našem posledním rozhovoru jsem nečekal pozvánku.
Byla to síla.
To, co jsem ti řekl…
Vím, že tě bolelo to číst.
A omlouvám se.
Měl bych se s tím smířit. Prý z toho bude bestseller.
- Nic neslyším. - Ticho, uslyší nás!
- My… - Nevěděly jsme, že tu jste.
- Ahoj. - Jen jsme šly na vzduch.
- Vrátíme se dovnitř. - Čau.
Moc mě mrzí, co jsem ti během té hádky řekl.
- Zasloužili jsme si lepší rozloučení. - Zvlášť teď.
Stěhuju se z Madridu.
- Co? - Dali mi projekt někde jinde a…
můj život tady není zrovna…
Chceš jít nahoru?
Viděl jsem tvé rodiče a sestru, tak radši ne…
Takže tohle je sbohem.
Sbohem, Val.
Sbohem, Adri.
Tvé polibky říkají, že mě miluješ, ale tvá ústa ne.
Adri!
Nejsi upřímná.
Už mě to nebaví. Prosím, vyjádři se jasně.
Díky za všechny ty roky.
No, bylo to…
Učit se společně bylo krásný, že jo?
Jo.
Co jsi mi to provedla? Nemůžu tě dostat z hlavy.
Neříkám to, protože jsem idiot.
Když mi řekneš, co pro tebe znamenám,
udělám cokoli, abys byla šťastná.
Jsi pro mě výjimečná.
Opatruj se.
Ty taky.
- Ahoj. - Ahoj.
Cítím se nejistý, když říkáš, že mě miluješ, protože ti to nevěřím.
Padám jako dítě přímo do tvé pasti, lásko.
Je čas na dezert.
A ať někdo opraví tu žárovku.
Díky.
- Nereo. - Jo?
Gratuluju.
Když mi Valeria řekla, že to čtení bude u někoho v bytě,
nečekala jsem tohle.
Co jsi čekala?
Něco jako oslavu narozenin,
ale s ukázkami z erotického románu místo kouzelníka.
Příští týden pořádáme akci na představení našeho nového autora Bruna Aguilara.
Tady máš. Něco si o něm zjisti.
Chceš, abych…
Když ti to půjde stejně jako dneska, najmeme tě na všechny akce.
Díky.
Máte úžasnou dceru.
Děkujeme.
Je těžké najít někoho z této generace,
kdo mluví tak otevřeně o sexu
a soustředí se na ženské potěšení.
Ano.
Máš chvilku?
- No… - Ano.
Má.
- Promiňte. - Tak na Valerii.
Na zdraví.
- Na Valerii. - Na zdraví.
Víte, co se mi líbilo nejvíc?
Ta lízačka v devátý kapitole.
- Jsi zmatená. - Já?
- Jo. - To ty už se mnou nechceš žít.
- Tak mi to prostě řekni. - Carmen.
Ublíží mi to? Jasně. Ale dostanu se z toho.
Jo! Já vím. Je mi jedno, jestli se ti to líbí nebo ne.
- Carmen! - Co?
Chtěl jsem tě požádat o ruku.
Cože?
Nebyl jsem s mámou. Kupoval jsem prsten.
A měl jsem ho v tom batohu.
Můj plán selhal.
Chtěl jsem být doma se svíčkama…
- Jak by to mělo vypadat. - Ano.
- Tak jsem si to představoval. Ne takhle. - Ano.
- Co? - Ano.
Ano.
Říkám ano.
- Jo? - Jasně, že si tě chci vzít.
- Vydrž. - Co je?
Ať je to se vším všudy.
Dobře.
Ne, dává se sem…
Vezmeš si mě?
Ano.
Samozřejmě že ano!
- Užij si to. - Díky.
- Měj se, zlato. - Ahoj.
- Gratuluju! - Díky.
- Jednou týdně. - Dobře, zavolám ti.
- Kočko. - Ahoj.
Valerie, odcházím.
- Díky. - Gratuluju.
- Povedlo se to! - Jo.
A jestli chceš,
můžeme to zopakovat.
Nechtěl jsem nic říkat,
ale chceme, aby ses co nejdřív pustila do druhé části.
- Zítra probereme smlouvu. - Super.
Neměň se, Valerie. Jako spisovatelka máš slibnou budoucnost.
Fakt?
Jako spisovatelka mám „slibnou budoucnost“!
- Co se stalo? - To už dávno víme.
- Chtějí, abych napsala druhou část. - Bože!
Připijeme si.
- Na Valerii! - Na Valerii!
Díky.
A na mou novou kancelář.
- Co? - Co?
Už u vás nebudu squatovat. Pronajala jsem si coworking.
- Cože? - Ty jedeš!
- Jo! - Gratuluju!
Gratuluju!
Počkat.
Teda, to máme ale důvodů k oslavě.
Další přípitek je na…
Tohle!
- To snad ne. - Ne.
- Jo! - Ne. Jsi zasnoubená?
Jsi zasnoubená!
- Jsi zasnoubená? - Jsem zasnoubená.
- Carmen. - Já vím.
Bože!
Pojďte sem!
Panebože! Další vdaná kamarádka.
Vážně stárneme.
Stejně mi bylo, když jsem zjistila, že Titanic natočili už před 20 lety.
- To ne. - Jo, v roce 1997.
Proč neslavíš s Borjou?
Na oslavy s Borjou mám celý život.
Úspěch prvního románu je ale jen jednou, ne?
Na Carmen.
Na vás. Mám vás všechny moc ráda.
- Já taky. - Já taky.
- Pojďte sem.
Jsi zasnoubená!
Nesnáším tě.
Bože můj.
- Takže… - Vážně? Teď to přestane?
Neuvěřitelný!
- To si žádá oslavu. - Ty a to tvoje OCD.
Musíme to oslavit!
Svatební conga!
Někdy je těžké se rozloučit s příběhem, který milujeme.
Kvůli prázdnotě, kterou cítíme na konci knihy
nebo když začnou u filmu titulky.
Kvůli té otravné prázdnotě, kterou ve vás nechá konec seriálu.
VÍDEŇ - KOUPIT LETENKU
Není to totiž jen konec jedné kapitoly.
Loučíme se s částí nás, která odletěla,
které se změnila.
I když jste po ničem takovém netoužili,
a možná si to ani neuvědomujete,
značí ten pocit začátek nové kapitoly.
KAPITOLA 1
Překlad titulků: Anna Hulcová