‫- סדרה מקורית של NETFLIX -‬
‫מה מצאת, אדון?‬
‫שום דבר בינתיים.‬
‫הם מהירים מדי.‬
‫רוצה שאימא תראה לך איך?‬
‫כן?‬
‫האוכל מוכן.‬
‫היי.‬
‫בואו לאכול.‬
‫באים!‬
‫מה תרצה, אדם?‬
‫אפשר נקניקייה ובייקון?‬
‫הנה.‬
‫קדימה.‬
‫קחי אותם.‬
‫מתחת ללשון, בבקשה.‬
‫אתקשר ב־11:30.‬
‫רוב, אתה דפוק?‬
‫אם יתפסו אותנו, נחטוף עוד חודש בפנים.‬
‫למי אכפת?‬
‫מה זה כבר עוד חודש?‬
‫זה 30 יום בלי להתנשק עם דייויד, זה מה שזה.‬
‫שאני אמות…‬
‫אני לא יודע מי את שם בחוץ.‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫אני אני.‬
‫החיים שלנו בחוץ הם כמו יום ולילה.‬
‫אז מה?‬
‫אז הכול עומד להשתנות, זה מה.‬
‫בשבילך, זה דבר טוב.‬
‫בשבילי פחות.‬
‫אני יודעת שאתה לא רוצה לחזור הביתה,‬
‫אבל זה יהיה יותר טוב,‬ ‫כי מצבך יהיה יותר טוב.‬
‫כאן, איתך,‬
‫מצבי יותר טוב.‬
‫בגלל שאנחנו שווים.‬
‫אותו האוכל, אותם הבגדים,‬
‫אותם הכללים… הכול.‬
‫שם בחוץ, אני רק…‬
‫נרקומן עם…‬
‫משפחה מחורבנת.‬
‫בלי חברים, בלי כישרון.‬
‫אין בחיים האלה שום דבר שאני רוצה בחזרה.‬
‫לפעמים אני חושב שכאן, איתך,‬ ‫זאת התקופה הכי מאושרת שהייתה לי.‬
‫בחיי, חשבתי לוודא שיתפסו אותנו,‬
‫רק כדי שתיאלצי להישאר.‬ ‫-תפסיק.‬
‫אתה חייב להבטיח לי משהו.‬
‫טוב.‬
‫תבטיח שתבוא לבקר.‬
‫אל תדברי שטויות.‬ ‫-אני רצינית.‬
‫את אומרת את זה כדי לשפר את הרגשתי,‬ ‫או את הרגשתך?‬
‫טוב, סליחה. זה היה גועלי מצדי.‬
‫טוב, אני מבטיח.‬
‫אפשר לעזור לך?‬
‫ד״ר פרגוסון נמצא?‬
‫אני אנתוני. אני…‬
‫את יכולה למסור לו שזה אנתוני?‬ ‫אני מטופל שלו.‬
‫מה קרה לך בפנים?‬
‫אתה לא צריך להיות פה, אנתוני.‬
‫את אשתו?‬
‫זה לא זמן טוב.‬
‫בבקשה, לך.‬ ‫-הוא נמצא?‬
‫אני לא יכולה לדבר איתך.‬ ‫-את בסדר?‬
‫הוא עשה לך את זה?‬
‫את צריכה עזרה?‬
‫אני יכול לעזור לך.‬
‫תודה.‬
‫נחמד מצדך.‬
‫מה קרה לך בעין?‬
‫הייתה לי תאונה עם הארון.‬
‫ארון?‬
‫די. אני יודעת.‬
‫זה לא גרוע כמו שזה נראה, בחיי.‬
‫אני שמחה לשמוע,‬ ‫כי זה נראה כאילו דפקו לך מחבט קריקט בראש.‬
‫חשבתי…‬
‫שאולי נדלג על מכון הכושר היום.‬
‫מה קורה?‬
‫קרה לך עוד משהו?‬ ‫-לא.‬
‫באמת, זאת הייתה שטות.‬
‫בבקשה, אל תדאגי.‬
‫אולי פשוט…‬
‫נלך לפארק, במקום?‬
‫אולי נעשה ריצה.‬
‫בטח.‬
‫25 למעלה,‬
‫25 למטה,‬
‫ואז 50 למעלה.‬
‫לעולם לא שוב.‬
‫לא היה לי מושג כמה טוב זה לישון כמו שצריך.‬
‫ידעתי שתצליחי!‬
‫ידעתי שתצליחי לשלוט בחלומות שלך.‬
‫איך ידעת?‬
‫בגלל שיש בך ברק, לואיז.‬
‫כמו שהיה לרוב.‬
‫אני קולטת אנשים.‬
‫אז…‬
‫לאן הלכת?‬
‫לאן הובילה אותך הדלת?‬
‫הלכתי לבית של אימא שלי,‬
‫לחדר שלי מפעם,‬
‫ו…‬
‫זחלתי למיטה והלכתי לישון.‬
‫את יכולה להגיע לכל מקום, את יודעת.‬
‫לכל מקום בעולם.‬
‫עם כל אחד.‬
‫פשוט ממש רציתי לישון.‬
‫מוזר לי לקרוא על‬
‫העבר שלך, ממישהו אחר.‬
‫את בטוחה שלא אכפת לך?‬
‫זה היה מזמן.‬
‫ידעתי שמוטב שתקראי על זה,‬ ‫במקום שאנסה להסביר לך.‬
‫תמשיכי.‬
‫את חייבת.‬
‫אני חושבת שאולי שינית את חיי, אדל.‬
‫בשביל מה יש חברים?‬
‫אולי יום אחד תעשי לי את אותו הדבר.‬
‫בוקר.‬
‫פספסת את כל ההתלהבות.‬
‫ההורים של הוקינס באו,‬
‫ועכשיו הם במשרד של שארמה,‬
‫עם ד״ר פרגוסון.‬
‫קרה משהו לאנתוני?‬
‫אולי.‬
‫תודה על ההתעניינות.‬
‫מיותר לציין שאנחנו מתייחסים‬ ‫לדברים כאלה ברצינות רבה.‬
‫אנתוני מחבב את הד״ר פרגוסון.‬ ‫הוא לא היה ממציא את זה סתם.‬
‫אני מוכרח לשאול,‬ ‫מה הוביל את אנתוני לבית של ד״ר פרגוסון?‬
‫אני מבטיח לכם שנחקור את העניין.‬
‫נכון שיש לבן שלי בעיות,‬ ‫אבל לא נראה לי שהוא משקר.‬
‫לא בנושא כזה.‬
‫לא.‬
‫נהיה בקשר.‬
‫תודה רבה.‬
‫תודה שנפגשת איתנו.‬
‫אפשר לעזור במשהו, ד״ר שארמה?‬
‫פשוט תמשיכי בעבודה כרגיל, סו.‬
‫תודה.‬
‫למי אפשר להפנות אותו?‬
‫מי כמוך יודע שיש לי אחריות מקצועית‬
‫לחקור האשמות מהסוג הזה.‬
‫לחקור?‬
‫הבעיה כאן‬
‫היא שמטופל הופיע בפתח הבית שלי.‬
‫מה שקרה או לא קרה בחיי הפרטיים‬ ‫לא שייך לעניין.‬
‫בכל זאת, דייויד,‬
‫אלה האשמות רציניות.‬
‫מה אתה צריך לשמוע?‬
‫לא הכיתי את אדל.‬
‫תתקשר אליה.‬
‫אין לי מה להסתיר. אעמוד פה ולא אגיד מילה.‬
‫שלום, יקירי.‬
‫שלום, אדל.‬
‫זה הד״ר שארמה.‬
‫דיליפ. כמה מביך.‬
‫זיהיתי את המספר וחשבתי שזה דייויד.‬
‫זה…‬
‫קצת לא נעים, אדל, אבל…‬
‫אחד המטופלים של דייויד,‬
‫בחור צעיר בשם אנתוני הוקינס,‬
‫טוען שראה את דייויד מכה אותך.‬
‫אז אני מוכרח לשאול:‬
‫האם בעלך הכה אותך?‬
‫סליחה.‬
‫אני יודעת שזה לא נושא מצחיק,‬
‫אבל באמת… דייויד לא היה עושה דבר כזה.‬
‫באמת יש לי חבורה על הפנים,‬ ‫אבל זה בגלל שאני שלומיאלית.‬
‫קרתה לי תאונה במטבח.‬
‫דייויד בטח סיפר לך על זה.‬
‫כן, הוא סיפר.‬
‫את מצותתת?‬
‫לא.‬
‫אני בהמתנה. חברת הגז.‬
‫מוקדי שירות מסריחים…‬
‫אני חושבת שאולי כל זה באשמתי.‬
‫מדוע?‬
‫אנתוני דפק בדלת שלנו.‬
‫לא רציתי לסבך אותו בצרות.‬
‫הוא נראה נואש כל כך,‬
‫כשהגיע לבית שלנו…‬ ‫ידעתי שזה עלול להיראות לו לא טוב.‬
‫אבל את לא אחראית לרווחתו, אדל.‬
‫הוא לא יכול סתם ללכת לאן שבא לו.‬
‫לא. אני מבינה.‬
‫אבל באמת אין סיבה לדאגה,‬ ‫אולי מלבד השלומיאליות שלי.‬
‫תודה שהקדשת מזמנך.‬
‫ושוב,‬
‫סליחה שנאלצתי לשאול.‬
‫שלום.‬
‫נו?‬
‫מה דעתך?‬
‫הם מקסימים.‬
‫למה לא סיפרת לי?‬
‫על אנתוני הוקינס?‬
‫לא רציתי שהוא יסתבך.‬
‫נראה שהוא זקוק לך.‬
‫אז למה לו להגיד ש…‬
‫הוא ראה אותי מכה אותך?‬
‫תגיד אתה, דייויד.‬
‫אתה הפסיכיאטר.‬
‫ומעולם לא נפגשתם קודם?‬ ‫-לא.‬
‫אף פעם לא ראיתי אותו קודם.‬
‫אז תגיד כבר אילו אתה מעדיף,‬ ‫או שאני אתחיל לצרוח.‬
‫את אלה.‬
‫לאן אתה הולך?‬
‫היי.‬
‫איזה יום.‬
‫הייתי חייב לראות אותך.‬
‫אתה רואה אותי כל יום.‬
‫לא ככה,‬
‫כשאנחנו יכולים להיות מי שאנחנו באמת.‬
‫אין באמת ״אנחנו״.‬
‫את בסדר?‬
‫הרבצת לאשתך?‬
‫איך שמעת על זה?‬
‫אין סודות במשרד.‬
‫כדאי לנו מאוד שיהיו סודות במשרד.‬
‫הרבצת או לא?‬
‫את באמת חושבת שהייתי עושה את זה?‬
‫אני לא יודעת.‬
‫אתה משתתק בכל פעם שאני שואלת משהו.‬ ‫מה אני אמורה לחשוב עליך?‬
‫ברור שלא הרבצתי לה!‬
‫היא אמרה שהיא פתחה דלת של ארון מטבח‬ ‫וחטפה מכה בפנים.‬
‫אני לא יודע אם זה נכון,‬ ‫אבל בטוח לא הרבצתי לה.‬
‫אני לא מאמין לה, ואת לא מאמינה לי.‬
‫פאק.‬
‫היית מספר לי על זה,‬
‫לולא הזכרתי את זה?‬
‫קרוב לוודאי שלא.‬
‫את רוצה לדעת למה אני משתתק?‬
‫בגלל שאת הדבר הטוב היחיד בחיי,‬
‫ואני צריך שתהיי בנפרד מכל זה.‬
‫מה המשמעות של זה בכלל?‬
‫את רוצה שאלך?‬
‫אני רוצה שתתמודד עם הבעיות שלך.‬
‫בגלל שאתה יקר לי.‬
‫וזה…‬
‫אנחנו… זה לא עוזר לזה.‬
‫אתה עדיין אוהב את אדל?‬
‫היא עדיין אוהבת אותך?‬ ‫-היא אוהבת אותי,‬
‫אם זה שווה משהו.‬
‫אתה יודע כמה מכוער זה נשמע?‬
‫לך הביתה, דייויד.‬
‫לך הביתה ותטפל בעניינים שלך.‬
‫ואולי תפסיק לשתות כל כך הרבה.‬
‫אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש…‬
‫האוכל מוכן.‬
‫אתה לא צריך להיות פה.‬
‫אני אוהב את אדל.‬
‫ממש.‬
‫את הכול בה.‬
‫אני לא רוצה לעזוב את המקום הזה,‬
‫כי אני לא רוצה לעזוב אותה.‬
‫היא חושבת שד״ר דייויד ידאג לה.‬
‫לא.‬
‫היא לא מבינה אנשים כמוני.‬
‫אדל הייתה מוגנת כל חייה.‬
‫אבל אני יודע את האמת.‬
‫למשל, מה באמת קרה להורים של אדל.‬
‫האם דייויד באמת עבר במקרה,‬ ‫באמצע הלילה, ברגע הנכון כדי להציל אותה?‬
‫זה נשמע לי קצת נוח מדי.‬
‫אבל אם אדל חושבת שאשכח אותה, היא טועה.‬
‫אני אשמור עליה,‬
‫כי אני לא חושב לרגע שדייויד יעשה את זה.‬
‫אני מצטער…‬
‫על אתמול. לא הייתי צריך להפיל את זה עלייך.‬
‫לואיז, חכי. בבקשה.‬
‫באמת אכפת לי‬
‫ממך.‬
‫אני חושב…‬
‫אני חושב עלייך כל הזמן.‬
‫אני לא שולט בזה.‬
‫זה כאילו אני חי חיים נפרדים איתך‬ ‫בתוך הראש שלי,‬
‫ואני שוכב ער בלילות, ומנסה להבין‬
‫איך להיות איתך,‬
‫חופשי ומשוחרר.‬
‫ואני יודע שאת לא מבינה מה קורה איתי,‬
‫אבל…‬
‫יש משהו שאני מוכרח לפתור לבדי.‬
‫ואני יודע שזה ממש לא הוגן,‬
‫ואת לא חייבת לי כלום, אבל…‬
‫אני מתאהב בך.‬
‫דייויד…‬
‫זה לא הוגן.‬
‫זאת האמת.‬ ‫-ומה אני אמורה לעשות עם זה?‬
‫אני לא יכולה להחליט במקומך.‬
‫אני אפתור את זה.‬
‫באמת.‬
‫היי, אמה.‬
‫היי, גברת פרגוסון.‬
‫אני ממהרת,‬
‫אבל אני רוצה להאריך את המינוי לחברה שלי,‬
‫לואיז בארנסלי.‬
‫אולי תארגני את זה, ותתקשרי אליי‬ ‫הביתה בהמשך עם המחיר וכו׳?‬
‫בהחלט.‬
‫תתקשרי אחרי שש.‬
‫אחרי שש. אין בעיה.‬
‫שלום, אנתוני.‬
‫אסור לי להיפגש איתו יותר,‬
‫ד״ר פרגוסון,‬
‫בגלל מה שאמרתי.‬
‫עשית מעשה אמיץ, אנתוני.‬
‫אני אסירת תודה.‬
‫זה לא היה מוצא חן בעיני בעלך.‬
‫לא אכפת לי מה הוא חושב.‬
‫וגם לך לא צריך להיות אכפת.‬
‫הוא נטש אותך.‬
‫השגת לי את זה?‬
‫כן.‬
‫אני יודע עוד דברים,‬
‫עליו,‬
‫אבל…‬
‫זה לא ימצא חן בעינייך.‬
‫אולי תספר לי הכול?‬
‫שאני אמות…‬
‫לא חשוב, חבר.‬ ‫-תודה רבה.‬
‫שככה יהיה לי טוב!‬
‫מה זה הדבר הענקי הזה?‬
‫זאת דודתי מלפני חמישה דורות, אדל.‬
‫אני קרויה על שמה.‬
‫אני מבין למה. היא נראית בדיוק כמוך.‬
‫היא הייתה מאוהבת בבעלה בטירוף,‬
‫אבל הוא בגד בה עם כמה מהמשרתות,‬
‫ואז מת בפתאומיות מהתקף לב.‬
‫אבל היא בילתה הרבה זמן בערבות,‬
‫והאגדה מספרת שמכשפה לימדה אותה כישוף‬ ‫שגרם לו לדום לב.‬
‫אדל,‬
‫המסגרת הזאת שווה יותר מכל הדירה של אילסה.‬
‫אם נמכור את זה,‬ ‫אוכל להתמסטל כל החיים.‬
‫וזה‬
‫חדר האוכל.‬
‫כשהייתי קטנה, אהבתי לעמוד כאן‬
‫ולצפות במשרתים מכסחים את הדשא.‬
‫יקירתי, מוכרחים לדבר עם המשרתת.‬
‫כלי הבדולח מכוסים בטביעות אצבעות.‬
‫שנפטר אותה?‬ ‫-כן.‬
‫והבה נסעד בשבע בערב.‬
‫פסיון צלוי.‬
‫זה היה החדר שלהם.‬
‫הם בכלל לא התעוררו.‬
‫בואי.‬
‫בואי נלך מפה.‬
‫מסריח פה.‬
‫השטיח הזה מדהים.‬
‫הוא עשוי מדוב.‬
‫את מסטולה.‬
‫יש בכלל דובים בסקוטלנד?‬
‫כבר לא.‬
‫הודות למשפחה שלך.‬
‫הבאת עוד משהו?‬
‫כן.‬
‫ניסית להפסיק בכלל?‬
‫אני לא רוצה להפסיק.‬
‫אסור שזה יהיה בבית.‬
‫תחביא את זה לפני שדייויד יגיע.‬
‫רגע,‬
‫הוא יבוא הנה?‬
‫בשבת,‬
‫בסוף שבוע הלימודים שלו.‬
‫לא סיפרת לי את זה.‬
‫לא אהיה כולי שלך לנצח.‬
‫אולי לא.‬
‫אבל יש לי שאלה חשובה אלייך.‬
‫טוב.‬
‫איך זה להיות כזאת עשירה,‬
‫וגם כזאת יפה?‬
‫אלה חיים בודדים.‬
‫כן. טוב…‬
‫אתחלף איתך.‬
‫הייתי נותן את הביצה השמאלית‬ ‫כדי שיהיו לי אפס חברים והבית הזה.‬
‫הלו?‬
‫הלו, זה מר פרגוסון?‬
‫כן, זה דייויד פרגוסון.‬
‫שלום, זאת אמה ממכון הכושר.‬
‫רציתי לאשר את המינוי על שם לואיז בארנסלי.‬
‫סליחה…‬
‫רצית לאשר מינוי על שם מי?‬
‫לואיז בארנסלי. ביקשה אותו אדל פרגוסון.‬
‫הלו?‬
‫מר פרגוסון?‬
‫מי זה היה?‬
‫איפה הטלפון שלך?‬
‫הטלפון שלך.‬
‫מי שם?‬
‫זה אני.‬
‫תפתחי.‬
‫היי.‬
‫מה…‬
‫מה קרה?‬
‫היי.‬
‫את ואדל.‬
‫כל הזמן!‬
‫ולא אמרת כלום!‬
‫לא ידעתי איך.‬
‫זה לא היה מכוון. אני…‬
‫נתקלתי בה ליד בית הספר של אדם.‬
‫היא רצתה לשבת איתי לקפה. לא יכולתי לסרב!‬
‫זה פשוט קרה.‬
‫ולא חשבת לספר לה שאנחנו עובדים יחד?‬
‫לא חשבת לדבר על זה?‬
‫את משוגעת או מה?‬ ‫-אני לא משוגעת.‬
‫כן? כי את נראית כמו מופרעת מפה!‬
‫תזדיין, דייויד!‬
‫אתה יודע, לא רציתי להתיידד איתה.‬
‫לא רציתי!‬
‫אבל היא הייתה בודדה כל כך. ריחמתי עליה.‬
‫אני החברה היחידה שלה. היחידה. למה?‬
‫מה שקרה בינינו בבר היה חד־פעמי,‬
‫אז חשבתי שזה לא יזיק, אבל אז זה הפך ליותר.‬ ‫אנחנו הפכנו ליותר.‬
‫זה בלגן, אני יודעת.‬
‫כל כך הרבה שקרים!‬
‫לא, לא שיקרתי. פשוט לא סיפרתי לך.‬
‫חשבתי שאני יכול לסמוך עלייך.‬
‫מה, עם הזיונים שלך מהצד?‬
‫עם זה?‬
‫מה באמת מדאיג אותך, דייויד?‬
‫שאעזור לה לשקם את החיים שלה?‬
‫שאגיד לה להגיד לך ״לך תזדיין״‬ ‫כשאתה מתקשר לבדוק שהיא בבית?‬
‫מה היא אמרה לך עליי?‬
‫שום דבר, באמת. רק שהיא אוהבת אותך. אבל…‬
‫אני רואה דברים.‬
‫אני רואה איך אתה משחק לה עם הראש,‬ ‫וכמה היא מפחדת ממך.‬
‫אין לך שום הערכה כלפיי, מה?‬
‫אין לי שום הערכה כלפי עצמי כרגע.‬
‫הפכתי להיות כל מה שאני שונאת, בגללך.‬
‫אתה רוצה שארגיש אשמה‬ ‫על זה שהתיידדתי עם אדל?‬
‫אני מרגישה אשמה בגללך.‬
‫שהתאהבתי בך.‬
‫שעשיתי לה את מה שמישהו אחר עשה לי.‬
‫אדל… אדל לא עשתה שום דבר רע.‬
‫שלא תחשבי לשנייה אחת‬
‫שאת מבינה את הנישואים שלי.‬
‫ממה אתה מפחד, דייויד?‬ ‫שאני יודעת משהו שאני לא אמורה לדעת?‬
‫מה בדיוק את חושבת שאת יודעת?‬
‫אני יודעת שכל הכסף שלה אצלך.‬
‫את מפוטרת.‬
‫מה?‬ ‫-מחר…‬
‫תגישי את התפטרותך לד״ר שארמה.‬
‫לא אכפת לי איזו סיבה תיתני.‬ ‫-דייויד…‬
‫תמציאי משהו.‬
‫זה יהיה קל בשבילך.‬
‫ואם תחשבי לספר לו עלינו,‬
‫אראה לו את זה.‬
‫תתרחקי ממני,‬
‫ותתרחקי מאדל.‬
‫אנחנו לא עניינך.‬
‫ברור?‬
‫וכמו שאמרתי, אני מצטערת מאוד…‬
‫על ההודעה הפתאומית, אבל…‬
‫יש עניין משפחתי דחוף מאוד‬ ‫שאני צריכה לטפל בו.‬
‫אני מצטער מאוד, לואיז.‬
‫איך אוכל לעזור?‬
‫שום דבר.‬
‫טוב, אם תצטרכי לדבר,‬
‫או משהו אחר,‬
‫תבטיחי שתתקשרי אליי,‬
‫או אל ד״ר פרגוסון. נכון, דייויד?‬
‫כמובן.‬
‫בכל דבר.‬
‫ובואי פשוט…‬
‫נקרא לזה ״הפוגה״.‬
‫כן?‬
‫סליחה?‬
‫ניקח עובדת זמנית שתחליף אותך בינתיים,‬
‫ואתקשר אלייך בעוד חודש, לבדוק מה מצבך.‬
‫טוב?‬
‫את טובה מדי, יקירתי.‬
‫לא אתן לך לעזוב בקלות כזאת.‬
‫טוב?‬
‫סליחה…‬
‫יקירתי…‬
‫את בטוח לא רוצה לספר לי מה קורה?‬
‫את תחסרי לי.‬
‫באמת.‬
‫בהצלחה בכל אשר תפני, לואיז.‬
‫מה קרה?‬
‫לא תספרי לי?‬
‫לואיז…‬
‫הלו?‬
‫אדל?‬
‫אדל!‬
‫פאק!‬
‫אדל…‬
‫היי!‬
‫אדל?‬
‫תודה לאל.‬
‫אדל?‬
‫אדל, תתעוררי.‬
‫תתעוררי. קדימה!‬
‫לואיז!‬
‫את רטובה כולך.‬
‫כן…‬
‫כן, נכון.‬
‫לא פתחת. ראיתי אותך בחלון וחשבתי…‬ ‫-את צריכה מגבת.‬
‫אל תזוזי.‬
‫אלוהים… חשבתי שאת מתה.‬
‫למה את כאן?‬
‫זה לא חשוב כרגע.‬
‫בואי…‬
‫בואי נכין לך קפה.‬
‫כן?‬
‫תיאחזי בי, בואי.‬
‫אני לא מאמינה שדייויד פיטר אותך.‬
‫אני מצטערת.‬
‫למה לא פשוט אמרת לו‬ ‫שהשבעתי אותך לא לגלות?‬
‫בגלל שנשבעתי לא לגלות.‬
‫שמרת את הסוד שלנו.‬
‫אני אדבר איתו.‬
‫אסביר.‬
‫לא אחזור עכשיו, גם אם הוא יתחנן.‬
‫אני יודעת שאת חושבת‬ ‫שדייויד הוא קדוש, אבל…‬
‫יש דברים שאת צריכה לדעת.‬
‫יש עוד סיבה שדייויד פיטר אותי.‬
‫אנחנו…‬
‫סליחה, מה?‬
‫מה לקחת?‬
‫איפה הם, אדל?‬
‫כאן?‬
‫דייויד רשם לך אותם?‬
‫כן.‬
‫נגד החרדה שלי.‬
‫אלה תרופות חזקות, אנטי־פסיכוטיות ומרדימות.‬
‫כמה זמן הוא כבר נותן לך אותן?‬
‫כמה זמן.‬
‫אני לא תמיד נוטלת אותן.‬
‫לפעמים הוא משגיח,‬
‫ואז אין לי ברירה.‬
‫למשל הבוקר.‬
‫זה לא תמיד היה ככה.‬
‫מתי זה התחיל?‬
‫אחרי ברייטון.‬
‫מה קרה בברייטון?‬
‫היה לו רומן.‬
‫מריאן.‬
‫היא הייתה בעלת בית הקפה הקטן‬ ‫שליד המשרד שלו.‬
‫״קפה ידידותי״, היא קראה לו.‬
‫״ידידותי״.‬
‫תיאור די מדויק.‬
‫מתי זה קרה?‬
‫ממש לפני שעברנו הנה.‬
‫הבית הזה היה אמור להיות‬ ‫ההתחלה החדשה שלנו.‬
‫אפשר לשכוח מזה.‬
‫למה לא עזבת אותו, אדל?‬
‫זה לא כל כך פשוט.‬
‫אפילו רציתי,‬
‫בגלל הבעיות שלי, העבר שלי…‬
‫הוא אוסף חומרים עליי.‬
‫כל מה שהוא צריך כדי לגרום לי‬ ‫להיראות כמו משוגעת.‬
‫זאת פוליסת הביטוח שלו.‬
‫הוא הפסיכיאטר.‬
‫אני סתם ״הרעיה המשוגעת״.‬
‫אני יודעת שזה לא ככה.‬
‫אסור לי לערב אותך יותר.‬
‫זה לא הוגן.‬
‫ואסור לו לדעת שהיית פה.‬
‫זה לא חייב להיות ככה.‬
‫אולי אני כן משוגעת,‬
‫כי אני רק רוצה שדייויד יאהב אותי שוב.‬
‫כמו קודם.‬
‫או שאולי…‬
‫את צריכה לשקול את האפשרות…‬
‫שדייויד הוא לא הגבר שאת חושבת שהוא.‬
‫תמיד פחדתי מזה כשהייתי קטנה.‬
‫הזהירו אותי כ״כ הרבה פעמים לא להתקרב לשם,‬ ‫שחלמתי שיש שם איזו מפלצת שמנסה לצאת.‬
‫לא רואים את הקרקעית אפילו.‬
‫אפשר להרגיש כמה קר שם.‬
‫זה מצמרר.‬
‫כשהייתי בווסטלנדס,‬
‫חלמתי שאבכה את כל העצב שלי לתוכה,‬ ‫ואאטום אותה.‬
‫זה שיפר את הרגשתך?‬
‫קצת.‬
‫אבל כשמתעוררים, החלומות אינם,‬ ‫והעולם עדיין אמיתי.‬
‫הלוואי שיכולתי לעזור.‬
‫אתה עוזר.‬
‫בזה שאתה כאן.‬
‫חשוב לי מאוד שבאת.‬
‫אני אוהב את המקום הזה.‬
‫הייתי נשאר לנצח אילו יכולתי.‬
‫אולי אוכל למנוע מהמפלצות להתקרב.‬
‫תיכנס, דייויד.‬
‫עזוב שטויות.‬
‫את בטוחה שלא ידעת מי זו לואיז,‬
‫כשנפגשתן?‬
‫איך יכולתי לדעת?‬
‫כולנו גרים באותו אזור.‬
‫זה סתם אחד מאותם דברים.‬
‫עוד אחד.‬ ‫-מה?‬
‫עוד אחד מאותם דברים.‬
‫היו יותר מדי דברים, אדל.‬
‫ככה זה בחיים.‬
‫דברים קורים, ועוברים אותם, וממשיכים הלאה.‬
‫אתה צריך להמשיך הלאה.‬
‫אם כל הדברים מהעבר ימשיכו להדאיג אותך,‬ ‫לא תוכל להשתנות.‬
‫זה יוציא אותך מדעתך.‬
‫ובשבילך זה שום דבר.‬
‫זה לא נכון.‬
‫בשבילי, זה היה הרגע שבו ידעתי באמת‬ ‫עד כמה אתה אוהב אותי.‬
‫זה זיכרון מאושר.‬
‫אף אחד לא יודע.‬
‫היה ברור שאף אחד לא יֵדע.‬
‫אולי כדאי שיידעו.‬
‫תראי אותנו.‬
‫בגלל שאתה מסרב לשחרר!‬
‫אתה רוצה לתת לזה להרוס אותנו.‬
‫זה לא יעזור, דייויד.‬
‫תאמין לי.‬
‫אכין לנו תה עם נענע.‬
‫זה יעזור לך לישון.‬
‫אני אתקן את הכול, דייויד.‬
‫אתה תראה.‬
‫תרגום כתוביות: יניב אידלשטיין ‬