‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎„Mă ciupesc și spun: «Sunt treaz.» ‎o dată pe oră.
‎Mă uit la mâinile mele. ‎Îmi număr degetele.
‎Mă uit la ceas (la orologiu ‎sau la cel de la mână),
‎întorc capul,
‎mă uit înapoi.
‎Sunt calm și concentrat.
‎Mă gândesc la o ușă.”
‎Ce mă fac?
‎Bună dimineața!
‎- O să... Scuze! ‎- Scuze!
‎- Ne descurcăm bine. ‎- Da.
‎- Ai venit devreme. ‎- Și tu.
‎O să încep să lucrez la niște notițe...
‎până la primul client.
‎Grozav.
‎- David... ‎- Louise?
‎Pot să trec?
‎Da, scuze!
‎- Bună, Sue! ‎- Te simți mai bine?
‎Poftim?
‎După ce ți-ai luat liber ieri.
‎Da, sunt bine.
‎- Mulțumesc. ‎- Ești sigură?
‎Pari trasă la față, scumpo.
‎Îmi trece după ce beau un ceai.
‎Sper că n-ai venit ‎de gura șefului tău trist.
‎- Mă duc să fac ceaiul. ‎- Bine.
‎Ai plecat devreme.
‎Am mult de lucru.
‎La ce oră ai ajuns acasă aseară?
‎Nu știu.
‎Unde ai fost?
‎Trebuie să închid.
‎- Te sun mai târziu. ‎- Te iubesc.
‎David?
‎Te-am auzit.
‎Nu poți s-o spui?
‎Și eu te iubesc.
‎Pa!
‎Dnă Robinson! Mă bucur să vă revăd.
‎LUĂM PRÂNZUL MÂINE?
‎TREBUIE SĂ IES. ÎNNEBUNESC!
‎Fir-ar!
‎Dă-o!
‎Cum ai făcut rost?
‎I-am supt-o unui asistent.
‎- Serios? ‎- Și-ncă cum! Foarte serios.
‎- Cui? ‎- Lui Gary.
‎Ăla gras. Toată lumea a câștigat.
‎Doamne, David ar înnebuni.
‎- Că i-am supt-o lui Gary? ‎- Nu, pentru asta!
‎Nu-i spune! Trăiește un pic!
‎Cred că pot păstra un mic secret.
‎Toată lumea are secrete.
‎Eu nu vreau să am cu David.
‎Vreau să știm totul despre noi.
‎Întotdeauna.
‎Mi-e greață.
‎Mult succes!
‎M-am săturat să-mi număr degetele.
‎Mă aștept să văd 11 într-o zi.
‎Când ai 11, știi că visezi.
‎Îți imaginezi ușa și o deschizi. ‎Poți visa orice vrei.
‎Unde să visez că sunt?
‎Acasă?
‎În niciun caz.
‎E atât de rău?
‎Situația mea familială e clișeul trist ‎al locuinței sociale din Glasgow.
‎Nu l-am cunoscut pe tata, mama a murit.
‎Locuiesc cu Ailsa, sora mea. O scorpie.
‎Mă ține prin preajmă ‎pentru ajutorul social.
‎Stă cu mâna întinsă când îl primesc.
‎Parcă-mi face o favoare ‎că stau cu ea
‎și o ascult ‎cum și-o trage cu amicul ei jegos.
‎Asta e viața mea.
‎Unu, doi, trei, patru, cinci, ‎șase, șapte, opt, nouă, zece...
‎Iar erai în trecere?
‎Eu...
‎- Pot să intru? ‎- Ești sigur că e o idee bună?
‎Azi a fost foarte greu.
‎N-o pot face zilnic.
‎Cum te simți?
‎Oribil, pentru ce am făcut.
‎Tu nu?
‎Mă simt prost, dar...
‎nu de ce crezi.
‎Atunci de ce?
‎De mult nu am mai simțit...
‎că nu-s singur.
‎Așa deci.
‎Nu vreau să fiu femeia ta de rezervă.
‎Nu asta...
‎Nu m-aș simți așa cu oricine.
‎Doar cu tine.
‎Vreau să-ți fiu prieten. Vreau...
‎Hai că o dau în bară.
‎- Am crezut... ‎- Noi?
‎Nu putem avea o relație.
‎De ce ai divorțat?
‎M-a părăsit pentru o colegă de serviciu.
‎N-a rezistat mult, nici următoarea, ‎dar acum...
‎are un copil cu ultima. E grozav!
‎De ce ai venit aici?
‎Pe bune!
‎Nu puteam să n-o fac.
‎De ce m-ai lăsat să intru?
‎Nu puteam să n-o fac.
‎Deci...
‎fostul soț a depășit momentul.
‎Tu de ce n-ai făcut-o?
‎- De ce te simți singur în căsnicie? ‎- Am întrebat primul.
‎Știi...
‎„mi-am revenit” și am făcut ‎tot ce ți se recomandă după o despărțire.
‎M-am abonat la o aplicație, dar cei ‎cu care am ieșit nu voiau o relație.
‎Voiau doar să bea, să și-o tragă ‎și să nu mai vorbească cu mine.
‎Ești prea sclipitoare pentru asta.
‎Și nu mă refer doar...
‎la gândire, ai o strălucire aparte.
‎Și soția ta?
‎Strălucește și ea?
‎A strălucit.
‎Cândva.
‎Dar acum, nu.
‎N-o știi pe Adele.
‎Ar trebui să pleci.
‎Da.
‎Desigur.
‎David!
‎Ce e asta?
‎Am pregătit cina.
‎Ai muncit mult. ‎N-am mai mâncat împreună de mult.
‎Nu mi-e foame.
‎Mă străduiesc, David.
‎Ce te străduiești?
‎Să te fac fericit.
‎Se întâmplă iar, David?
‎La ce te referi?
‎Știi la ce mă refer.
‎Chiar așa?
‎Tu să-mi spui.
‎Se întâmplă iar?
‎Spune-mi?
‎Să încep să-mi caut o slujbă nouă, Adele?
‎Mă sperii când țipi.
‎Asta chiar că-i bună.
‎ADELE ‎AM GREȘIT CU CEVA?
‎SPER CĂ NU.
‎EȘTI LIBERĂ MÂINE?
‎VREI SĂ BEM O CAFEA?
‎Bună, scumpule!
‎Credeam că n-o să răspunzi.
‎Am răspuns.
‎Mi-am făcut griji.
‎Am greșit cu ceva?
‎Aseară...
‎m-ai îngrijorat.
‎Ce vei face azi?
‎Chiar te interesează ‎sau vrei să știi unde sunt?
‎Ambele.
‎Mă duc la sală.
‎Apoi poate găsesc o cafenea comodă ‎unde să beau o cafea.
‎Asta e o glumă?
‎- Ce? ‎- Trebuie să schimb ceva?
‎Nu.
‎În niciun caz.
‎Atunci dovedește-mi-o!
‎Trebuie să închid.
‎Sună-mă dacă ai nevoie!
‎Te iubesc.
‎Ascultă, e ciudat...
‎dar nu știam la cine să apelez.
‎Îmi fac griji.
‎David e perfecționist.
‎Și tinde să exagereze la muncă.
‎Încearcă să se modereze, dar...
‎îi place să controleze totul.
‎Mereu a făcut-o.
‎Când lucrurile devin copleșitoare, el...
‎Ce?
‎Devine stresat.
‎Și când se întâmplă asta...
‎ia decizii proaste.
‎Cred că bea prea mult.
‎Ajunge noaptea târziu acasă,
‎pleacă înainte să mă trezesc, ‎muncește prea mult.
‎Doarme în camera de oaspeți.
‎Îmi pare rău să-ți spun asta.
‎Dar sunt singură tot timpul, ‎mintea mea o ia razna și mă stresez.
‎Nu pot vorbi cu el. ‎N-am cu cine să vorbesc.
‎Ești singura mea prietenă aici.
‎- Nu știu de ce mă suporți. ‎- E în regulă.
‎Adele...
‎te ascult.
‎Mă face să mă simt mai bine ‎dacă o spun cu voce tare cuiva.
‎Îl iubesc pe David.
‎Nimic nu va schimba asta.
‎A intrat într-o clădire în flăcări ‎pentru tine.
‎Te iubește mult.
‎- Poate există o cale de a-i aminti asta. ‎- Ai dreptate.
‎Mulțumesc.
‎N-ai de ce.
‎Cum merge cu jurnalul?
‎Mă ciupesc ca o maniacă.
‎Da, mă simt ca o idioată.
‎- Nu înțeleg. ‎- Vei înțelege.
‎Trebuie să vrei să-ți schimbi viața.
‎- Vrei să ai mereu coșmaruri? ‎- Chiar nu.
‎Atunci promite-mi ‎că nu vei renunța, Louise!
‎Nu renunța!
‎- Nu poți. ‎- Bine.
‎Voi continua.
‎Cine e Rob, apropo?
‎Credeam că e jurnalul tău.
‎Un vechi prieten.
‎Pare mare figură!
‎Nici n-ai idee.
‎Sunt trează.
‎Doctorii spun că visele reflectă ‎vinovăția pentru obiceiul meu.
‎Să-i ia naiba!
‎Sunt despre familia mea ‎care îmi suge sângele.
‎De obicei, aici mă trezesc.
‎Și atunci s-a întâmplat.
‎Așa mai merge!
‎Bună!
‎Asta e tot, Gary.
‎Pe bune?
‎E visul meu.
‎Unde naiba e ușa mea?
‎- Bună dimineața! ‎- 'Neața!
‎Ai medicamente noi.
‎De ce?
‎Nu mi-a plăcut cum ai vorbit la telefon.
‎Cum am vorbit?
‎Așa.
‎N-am nevoie de ele.
‎Ia-le!
‎Aș prefera să n-o fac.
‎Nu am mereu grijă de tine?
‎Nu asta vrei?
‎Nu asta ți-ai dorit mereu?
‎Știi că da.
‎Asta fac.
‎Bine.
‎Am plecat.
‎Vii?
‎Nu, mergi tu.
‎- Îi duc la semnat câteva lucruri. ‎- Bine.
‎- Pa! ‎- Noapte bună!
‎Intră!
‎Astea trebuie semnate.
‎Bine.
‎- Mulțumesc. ‎- Cu plăcere.
‎- Ne vedem mâine. ‎- Da.
‎Trebuie să-l văd pe dr. Ferguson.
‎- Dle Hawkins, cum ați intrat? ‎- Vreau să-l văd pe dr. Ferguson, vaco!
‎Dle Hawkins, trebuie să vă calmați.
‎„Dle Hawkins”, cine dracu' e ăla?
‎Ăla e tatăl meu, târfă idioată!
‎Dr. Ferguson!
‎Știam că sunteți aici.
‎- Anthony! ‎- Ați spus că vă pot suna oricând.
‎Probabil eram cu un alt pacient.
‎Te simți bine?
‎Să sun la Urgențe?
‎Nu, n-am nevoie de Urgențe.
‎Aveam nevoie de dvs. acum două ore.
‎De obicei nu văd pacienți fără programare.
‎Dar voi face o excepție. ‎Doar de data asta.
‎Nu. Nu acolo.
‎Programul s-a terminat. ‎Putem discuta afară.
‎- Poți să aștepți? ‎- Sigur.
‎O să fie bine.
‎Nimeni nu mă ajută. Nimeni!
‎Nu mă refer la dvs.
‎E prea târziu acum!
‎Putem găsi mâine o oră pentru Anthony?
‎E liber la ora 13:00.
‎- E bine? ‎- Da.
‎Bine, vin.
‎Am avut o discuție plăcută.
‎Am stabilit niște reguli de bază, ‎ne vom vedea săptămânal...
‎Și dacă trebuie să-l văd ‎pe dr. Ferguson între programări...
‎voi suna la birou.
‎Și...
‎Și îmi pare rău ‎că te-am făcut vacă și târfă.
‎Nu ești vacă...
‎sau târfă.
‎Nicio problemă, dle Hawkins.
‎Bine.
‎O seară plăcută și ne vedem mâine.
‎Mulțumesc din nou, dr. Ferguson.
‎Apreciez.
‎- Îmi pare rău. ‎- Nu-ți face griji.
‎Cred că devine puțin obsedat de tine.
‎Nu mai spune!
‎Puștiul e nebun de legat.
‎Nu încalci vreun jurământ de doctor ‎vorbind așa?
‎Da, probabil, dar...
‎uneori nu poți face altceva.
‎După 17:00, ieși complet ‎din rolul de profesionist, nu?
‎N-a fost...
‎N-am vrut...
‎Știu.
‎De ce nu?
‎Noroc!
‎Macallan.
‎Îmi amintesc de el.
‎De la el a început totul.
‎Ai schimba lucrurile...
‎dacă ai putea?
‎Nu.
‎Nici eu.
‎Ce porcărie!
‎La naiba!
‎David!
‎Nu sunt ticălos, Louise.
‎Chiar nu sunt.
‎Doar că...
‎sunt lucruri...
‎Stai! Înțeleg.
‎Ai făcut ce trebuia să facă o prietenă
‎și i-ai tras-o de două ori soțului ei!
‎La naiba, Lou!
‎Din câte spui, ‎se pare că le-o tragi amândurora.
‎Stai!
‎- Le-o tragi amândurora? ‎- Bineînțeles că nu.
‎Slavă Domnului! Ar fi un dezastru total.
‎Știu asta, dar...
‎Ambii îmi plac.
‎Sau te simți vinovată că i-o tragi soțului ‎și te amăgești.
‎Nu mă asculți.
‎Bine, ajută-mă să înțeleg!
‎Ce-ți place la ei?
‎Adele e bună...
‎și mărinimoasă.
‎Și pare perfectă, dar e...
‎tristă și singură.
‎Știu cum e.
‎E o prietenă adevărată, ‎n-o abandonez.
‎O fi tristă pentru că soțul o înșală.
‎Dar el de ce o face?
‎Evident, ceva nu e în regulă între ei.
‎Sunt amândoi mai fericiți cu mine ‎decât împreună.
‎Lou!
‎Trebuie să renunți.
‎De ce?
‎Serios.
‎Aș vrea să nu-mi mai fac griji ‎pentru sentimentele celorlalți.
‎Ambii sunt adulți.
‎Au amândoi secrete. De ce nu renunță ei?
‎De ce trebuie să procedez eu mereu corect?
‎Oricum, se va termina ‎când se întoarce Adam.
‎Așa că lasă-mă ‎să mă simt bine pentru moment!
‎Iisuse!
‎Merit să greșesc și eu puțin.
‎Ai devenit prea singuratică.
‎Ascultă!
‎Părăsește-i pe amândoi...
‎altfel, cineva va suferi, probabil tu.
‎Ai dreptate.
‎Știu. Ai dreptate.
‎Deci te vei opri?
‎Lou?
‎Da.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Ce mai faci?
‎Doamne!
‎Hai, poți s-o faci!
‎Fără supărare, dar...
‎nu pot să te imaginez ca fermier.
‎Abia de-mi pot aminti eu.
‎Cum a fost?
‎Foarte greu.
‎Tata lucra mai mult decât oricine.
‎Și totuși nu era destul.
‎Se simțea ca un ratat.
‎Văd că analizai oamenii de pe atunci.
‎Da, poate.
‎Cred că uneori...
‎ne place să credem ‎că ne controlăm destinul, nu?
‎Dar...
‎o mare parte a vieții noastre e modelată ‎de alegerile altora.
‎Ca atunci când ai venit la ușa mea.
‎Și tu m-ai lăsat să intru.
‎Ei bine...
‎dacă aș fi știut ‎că așa operează psihiatrii,
‎aș fi plecat demult.
‎Ce ai pățit aici?
‎M-am ars.
‎Ce arsură!
‎A fost acum mult timp.
‎Doar atât îmi spui?
‎Hai, David!
‎A fost un incendiu...
‎lângă casa mea.
‎Unul grav.
‎Am salvat o fată și cu asta m-am ales.
‎Ce s-a întâmplat cu ea?
‎Nu sunt sigur.
‎N-ai fost curios s-o cauți?
‎Pe fată?
‎A fost acum mult timp.
‎Mami!
‎Adam?
‎Unde ești?
‎Mami!
‎Ajutor!
‎- Mulțumesc. ‎- Mulțumesc.
‎Nu pot să cred că a spus și a făcut asta.
‎Așa e. A spus...
‎Ciudatule!
‎- Ți-am zis să te oprești. ‎- Îmi zici despre ce a fost vorba?
‎- Despre casă. ‎- Ce e cu ea?
‎Sunt multe de rezolvat.
‎Facturi, reparații, taxe neplătite.
‎- E mai ușor așa. ‎- Cum?
‎Are David grijă de ea.
‎Stai! Să nu-mi spui că i-ai dat ‎milioane de lire lui dr. David!
‎Ne căsătorim imediat ce ies de aici.
‎Ce e al meu va fi și al lui oricum. ‎Am nevoie de ajutorul lui.
‎E mai mult decât un ceas.
‎Știi de ce îl port?
‎Fiindcă David nu poate.
‎Are grefe de piele pe brațe ‎de când m-a salvat.
‎Cred că trebuia să aștepți măcar ‎să ieși din azilul de nebuni.
‎David va avea grijă de mine.
‎Întotdeauna face asta.
‎Bună, ai sunat-o pe Adele...
‎Bună, știi unde pot...
‎Te-ai rătăcit?
‎Mă auzi? Pe cine cauți?
‎- Vreau... ‎- Ce vrei?
‎- Ascultă!
‎Nu-mi dai tu ordine.
‎- Îmi place jacheta. ‎- Dispari!
‎A mai fost cineva rănit?
‎- Răspunde-mi! ‎- Nu.
‎Ți-am spus.
‎Am deschis dulapul...
‎și m-am lovit în față.
‎Te-ai lovit în față?
‎Pastilele alea mă amețesc.
‎Spune-mi tot ce ai făcut azi!
‎Am fost la sală,
‎am venit acasă...
‎- ...am căutat ceai în dulap. ‎- De ce n-ai răspuns?
‎Eram sus, întinsă, cu gheață pe față.
‎Nu prea știam de mine.
‎Serios, David, exagerezi.
‎Ai plecat de la serviciu ‎fiindcă n-am răspuns?
‎Da.
‎Și de ce am făcut-o?
‎Mă bucur că ești aici.
‎Nu putem... să stăm împreună?
‎Să petrecem restul zilei...
‎Mai am două programări azi.
‎Mă întorc cât pot de repede.
‎Bine!
‎Pleacă și ajută-i pe alții!
‎Ce contează căsnicia ta? ‎Mereu există pastile pentru asta!
‎Sunt trează.
‎Mă gândesc la o ușă!
‎Mami!
‎Mă gândesc la o ușă.
‎Visez.
‎David!
‎Noroc!
‎Ce se petrece aici, Adele?
‎Te-aș putea întreba același lucru.
‎Ei bine...
‎nu eu am un ochi vânăt.
‎Nu eu vin acasă la miezul nopții.
‎Îmi fac griji că bei.
‎Îți faci griji pentru...
‎Chiar așa?
‎Iisuse Hristoase, Adele!
‎Știu că am făcut greșeli.
‎Dar ai spus că e un început nou.
‎Ce s-a întâmplat ‎înainte de a ne muta aici...
‎- A fost... ‎- A fost vina ta.
‎Așa ai spus.
‎Adele...
‎nu pot controla...
‎Pe cine? Pe mine?
‎Ești psihiatru, David. ‎Știi ce aiurea e asta.
‎Nu mai pot avea grijă de tine.
‎Eu...
‎nu mai pot.
‎Avem atâtea în comun...
‎noi doi.
‎Indiferent cine ‎sau ce intervine între noi...
‎știm lucruri ‎pe care nu le putem spune nimănui.
‎Știi că nu mă poți părăsi niciodată.
‎Știu.
‎Subtitrarea: Dan Anescu