Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
BARNESKOLE SANDRO ITALICO MUSSOLINI
Ses i morgen, jenter!
MILANO, MAI 1938
Nei, ikke løp. Det gir et dårlig inntrykk. Kom igjen!
Liliana? Unnskyld meg. Kom.
Jeg vil rette på sløyfen din.
-Sånn, ja. -Takk.
Frøken Cesarina? Har du barn?
Nei, det har jeg ikke.
Jeg er ikke gift. Heldigvis har jeg dere.
Jeg er glad i dere som om dere var mine barn.
Men de andre har en mor.
Det er sant.
Det betyr at jeg er enda gladere i deg enn de andre.
-Liliana? -Pappa!
-God dag, doktor Segre. -God dag.
Hvordan gikk det i dag?
Veldig bra, som alltid.
Skal vi gå?
-På gjensyn. -På gjensyn.
-Farvel, frøken Cesarina. -Ha det, Liliana. Ses i morgen.
I Milano ventet Liliana hele morgenen på det øyeblikket.
Øyeblikket da faren ville komme og ta henne i hånden.
Før raselovene var jeg bare en helt alminnelig jente.
I en liten familie.
Fra middelklassen. Ikke-praktiserende.
Det var en jødisk familie,
men uten noen bestemte ritualer.
Eller spesielle vennskap.
Jeg visste ikke at jeg var jøde.
NAPOLI, JUNI 1938
Om en halvtime er maten klar.
Greit, mamma.
La oss danne lagene.
Vi Foà er fem, men dere Kahn er fire.
-Går du over til dem, blir det likt. -Ok.
I Napoli elsket Tullio gatene på Vomero-åsen,
havet og fotballkampene mot Kahn-brødrene.
De skulle han dele mye mer enn lidenskapen for fotball med.
Vi var en øvre middelklasse-familie.
Det var far, mor og fem søsken.
Jeg var yngst.
Vi var en fredelig familie.
PISA, JULI 1938
I Pisa hadde Guido en drøm.
Han ville bli en mann som faren, god og modig.
Med faren oppdaget han
at motet til et barn kan være større enn en voksens.
Kom igjen, Augusto! Hvorfor jobber ikke du her også?
-Hvorfor er du fortsatt i jernbanen? -Det er en trygg jobb.
Det er fint, men vi får se hva som skjer.
Og du liker jo tog, ikke sant, Guido?
Onkel? Er skriften i ekte gull?
Når den er der, vil jeg vurdere å jobbe her.
CAVAS TEKSTILER
-Fint. -Godt jobbet, onkel.
Før var de fleste butikkene eid av jøder.
Det inkluderte mine onklers butikk. La oss si min families.
Det var egentlig min bestemors butikk.
ROMA, SEPTEMBER 1938
I Roma elsket Lia å lese barnebøker og finne på historier.
Hun var også flink å synge.
Lia? Kan du gjøre leksene dine?
Ja, nå skal jeg det.
Nok! Jeg slår den av.
Nei, vent! La sangen bli ferdig.
Nei.
Pappa kommer snart. Gjør leksene, og det litt fort.
Greit. Da synger jeg den ferdig selv. Jeg kan den utenat.
Selvsagt kan du det.
Hva kan man gjøre, signora? Lia er bedre enn radioen.
Familien min tilhørte den øvre middelklassen.
Vi var nokså velstående.
Fra jødedommen var det mest verdiene vi hadde bevart.
Familien var ikke praktiserende, kun når det gjaldt tradisjonene.
Vi var ganske godt informert i familien.
Derfor hadde jeg enset en engstelse selv før raselovene kom.
Den verdensomspennende jødedommen har
i disse 16 årene, til tross for vår strategi,
blitt en uforsonlig fiende for fascismen!
Det er nødvendig med en tydelig og streng
rasebevissthet.
Den skal ikke bare tydeliggjøre forskjellene,
men også den åpenbare overlegenheten.
Den 5. september 1938, i godset ved San Rossore i Pisa,
skriver kong Viktor Emanuel under på den første loven
som forbyr jøder å utføre de fleste jobber.
I tillegg forbydde den jødiske barn å gå på skolen.
Dette er starten på en forfølgelse
av 50 000 italienske borgere, hvis eneste forbrytelse var å være jøder.
Det er en skam! En skam! Det er umulig!
Jeg forstår det ikke. Hva går det av Mussolini?
Hvor skal du? Amedeo? Sier du ingenting?
Hva skal jeg si? Mussolini var annerledes før.
Mussolini er Mussolini!
Hva er det med deg? Han er Hitlers allierte! Hva tenkte du på?
Dette er ikke noe tyskerne ba ham gjøre.
Det er hans initiativ, hans idé.
-Det holder. La meg være i fred! -Ja, gå, du. Bare gå!
Ikke bli sint på broren din. Hva har han med dette å gjøre?
Det er for enkelt å si det. Hva skal vi si til Liliana nå?
Hva har skjedd?
Hva? Hva har jeg gjort?
Du har ikke gjort noe.
Kanskje dere bør ta dere en prat?
For å forstå følgene av raselovene
for disse unge menneskene i 1938,
må man også forstå sviket de ble utsatt for.
De var italienske borgere
som var helt oppslukt av datidens kultur.
De var gutter som følte seg 100 % fascistiske.
Den jødiske kulturen var marginal.
Men da raselovene ble innført,
fikk de sin jødiske avstamning kastet i ansiktet på seg.
Plutselig føler de seg jødiske fordi andre tvinger dem til det.
Statsarkivet i Roma
er nesten stappfullt av notater skrevet av Mussolini
angående de antijødiske forskriftene.
Det er tydelig at denne personen hadde jobbet iherdig og lest seg opp.
Lovene som ble innført, med tanke på at han er diktatoren,
er resultatet av arbeid og en tankegang, som, hvis vi kan si det slik,
var nøye overveid. Fra hans synspunkt, så klart.
Fra og med oktober 1938
var ikke Tullio Foà, Lia Levi, Guido Cava og Liliana Segre
lenger barn som alle andre.
-De har utvist deg. -Utvist?
Du kan ikke gå tilbake.
-Hva har jeg gjort? -Ingenting.
Det er…
Regjeringen har innført noen lover, nye lover.
De forbyr jødiske barn å gå på skole med de andre.
Hva har det med meg å gjøre?
Vi er jøder, Liliana.
Ja, men hva så?
Jeg er italiensk. Har de utvist italienske barn?
Ikke katolske italienere, som de kaller "ariske".
Ordet "utvist" fra barneskolen,
der jeg hadde gått i første og andre klasse,
var veldig dårlig nytt.
Jeg holdt nesten ikke ut.
For selv et barn vet
at det å bli utvist fra skolen betyr at du har gjort noe galt.
Jeg begynte med det spørsmålet.
"Hvorfor? Hvorfor? Hvorfor?"
Det kunne jeg aldri svare på.
Det kan jeg fortsatt ikke.
Det gir ingen mening.
Betyr det at vi er mindre verdt?
For dem, ja.
Men slik er det ikke. Ikke i det hele tatt.
For meg er du verdt det samme som alle barn.
Hva skal vi gjøre nå?
Nå skal jeg finne en skole som også tar imot jødiske barn.
Men du får ikke se frøken Cesarina igjen.
Hvordan skal vi si det til henne?
Hun liker meg så godt.
JØDISKE LÆRERE OG ELEVER UTVIST FRA SKOLER
JEG ERKLÆRER AT ELEVENS FORELDRE IKKE TILHØRER DEN JØDISKE RASE
Raselovene overrasket oss.
Etter litt mumling kom moren min
og tok meg til side og sa: "Jeg må snakke med deg."
Samtalen dreide seg om at jeg ikke kunne gå på den statlige skolen lenger.
Der begynte jeg å bli opprørt, selv om jeg ikke var klar over det.
"Fra i morgen kan dere ikke gå på skolen mer."
Jeg var åtte, broren min elleve.
"Men hvorfor det, pappa?
Vi har gode karakterer. Hvorfor kan vi ikke gå på skolen?"
"Fordi. Bare fordi… Dere kan ikke gå dit mer."
Barna må ikke bare takle den nye virkeligheten.
De ser også at familiene stuper ut i kaos og desperasjon.
Er hun ikke fin, Guido?
Augusto? Hva er det?
Augusto?
-Jeg vet ikke hvordan jeg skal si det. -Kom, Guido.
Bli hos den lille.
Der, med lillesøsteren din.
Augusto. Hva er galt?
Jeg har mistet jobben.
Jeg fikk sparken i morges. Les.
Jernbaneverket kan ikke det.
Jo, de kan sparke meg. Det må de faktisk.
Det blir ikke mer skole på Guido.
Kontorsjefen tok faren min inn til seg.
"Cava, jeg er glad for at du har blitt far.
Men jeg må gi deg…
Den gode nyheten er at du har fått en tredje datter.
Men jeg må gi deg flere nyheter."
Han åpnet skuffen og ga ham avskjedigelsen.
Faren min kjente til raselovene og forventet det.
De avskjediget ham.
-Men hvorfor oss? -"Hvorfor"? Fordi vi er jøder.
Bare jøder.
-Pappa? Hva skjer? -Jeg vet ikke, Guido.
Jeg vet ikke.
Spesielt for de yngste barna
begynner verden med foreldrenes oppmerksomhet.
Sikkerheten foreldrene gir dem.
Så det å måtte se, uten å vite hva som skjedde,
foreldrene sine svakere, gråtende
og ute av stand til å berolige barna…
Det var den første følelsen av usikkerhet
og tap av barndommens verden.
Vi kjenner raselovene som helhet.
De ødela jødenes liv
og gjorde dem ikke til annenrangs borgere, men til "ikke-borgere".
Men alle de mindre formene for undertrykking, ofte uforståelige,
rammet dagliglivet.
Jeg skal da ikke slutte.
De har sagt det før, men det har aldri skjedd noe.
Det har gått greit frem til nå fordi svigerfar var en krigshelt.
Det beskyttet oss.
Nå er det ikke nok. Vi kan ikke ha deg som ansatt lenger.
Hvorfor ikke?
Fordi du er arisk.
Arisk?
Er jeg arisk? Jeg er fra Tivoli. Hva betyr det?
Ifølge staten er du arisk.
Jøder kan ikke lenger ha ariere i tjeneste.
Husholdersken vår hadde blitt en del av familien.
For oss var det som å fjerne en av familiens støtter.
Hun tilhørte hjemmet vårt.
Vi opplevde det som et enormt tap.
Det virket umulig.
Hva skal Lia gjøre uten meg?
Det kan finnes en løsning, så lenge du er enig.
-Signora Colatei. -Naboen?
Hun er villig til å late som hun ansetter deg.
-Hva betyr "late som"? -Du fortsetter å jobbe her.
Men du må sove hos Colatei-familien.
-Skal jeg jobbe for dem, altså? -Nei. Du kan gjøre litt husarbeid.
Du kan hjelpe dem, bare for å være snill.
Du blir hos oss, ikke sant?
Det virker litt merkelig.
Men hvis du sier det, er det greit for meg.
Hurra!
Vi betalte henne,
men hun bodde hos den andre familien. Iblant kom hun for å hjelpe til.
Men som det ofte skjer i livet, ble hun oppslukt av
og fant seg til rette hos den andre familien.
I tillegg til tapet av henne følte vi enorm sjalusi.
Det var andre jenter der, og hun tok seg av dem.
God dag.
Det var hjerteskjærende scener.
Alltid i dagliglivet, ikke store ting. Men mindre dramaer påvirker folks liv.
Barn forstår ikke årsakene
til at alle plutselig vender ryggen til dem og foreldrene.
Som for alle moderløse barn,
hadde læreren min fått en helt spesiell plass
i mitt lille hjerte og blant mine følelser på den tiden.
Hun var en kvinneskikkelse.
En kvinne jeg viste hengivenhet og la mitt håp i.
Liliana har stor tillit til deg.
Men hun er rastløs.
Hun bekymrer seg mer for deg enn seg selv.
For meg?
Jeg visste ikke hvordan jeg skulle si det.
Jeg skjønner.
Hun er veldig følsom.
Men hun vil nok forstå det til slutt.
Ja, jeg håper det.
Du er læreren hennes, og…
Dette er nødt til å skje,
men kanskje du kan gjøre det lettere for henne?
Jeg? Beklager, hvordan? Hva har jeg med dette å gjøre?
Jeg kan ikke avgjøre om Liliana kan begynne på skolen igjen.
-Jeg lagde ikke disse lovene. -Det vet jeg godt.
Kanskje du kan hjelpe henne å forstå det og støtte henne?
Doktor Segre. Du må prøve å forstå meg.
Å engasjere seg i slike saker har blitt veldig farlig.
Jeg er offentlig ansatt.
Jeg må tenke på meg selv også.
Og alle de andre jentene.
Dere jøder er ikke de eneste her.
Nå må du ha meg unnskyldt. Jeg må gå.
-Adjø. -Adjø.
Det var en stor skuffelse for meg.
Jeg forventet kyss, klemmer og tårer
fordi hun ikke kunne ha meg på skolen, men hun sa:
"Jeg lagde ikke raselovene." Hva har det med meg å gjøre?"
Hun ba deg ikke hilse til meg engang.
Det var et veldig trist øyeblikk.
Jeg tror at det var 25 jenter i klassen da.
Det var bare to av dem som fortsatte å være venner med meg.
De fortsatte å invitere meg til de små selskapene sine
og kom hjem til meg for å leke.
De andre la ikke merke til at jeg hadde sluttet å gå på skolen.
Skolen er bare første steg.
Regimet vil eliminere jøder fra alle områder i offentligheten
og alle institusjonene.
Selv om prisen de måtte betale var høy.
Professorer og intellektuelle med stor viktighet for landet forsvinner.
Forskerne som Emilio Segré, Bruno Pontecorvo og de to nobelprisvinnerne:
Fysikeren Enrico Fermi, gift med en jøde,
og økonomen Franco Modigliani.
Det italienske samfunnet protesterer ikke offentlig.
Kongen protesterer ikke.
Den andre makten protesterer ikke.
Selve motmakten, altså Vatikanstaten.
Lovene fra 1938 blir ledsaget av en slags bred enighet
eller av en fordømt samtykkende stillhet.
Regjeringen som innførte lovene bestemte den 5. september 1938
å gjøre en endring i dem.
Den sa at hvis det var mulig å organisere, bare for barneskolen,
en klasse med ti jenter og gutter fra første til femte klasse,
ga de dem tillatelse til å gå på en offentlig skole.
Herr rektor, jeg…
Totò? Vær snill og kom hit.
Henter du en kaffe til meg? Men ikke her ute.
-På piazzaen. Den er bedre. -Ok.
Signora Foà. Vi har et problem.
Loven tillater en spesiell klasse for jøder
om det er minst ti seksåringer.
Her på Vanvitelli-skolen har vi bare ni stykker.
Det vet jeg. Sønnene mine er elever her.
-Remo og Mario. -Ja, jeg vet det.
Jeg er interessert i den andre. Derfor tilkalte jeg deg.
Hva heter han?
-Tullio. -Tullio.
-Hvor gammel er Tullio? -Fem år.
Er du sikker på at han er fem år gammel?
Nei.
Han er seks år gammel.
Utmerket.
Da danner vi en klasse med de andre ni.
Hadde han vært fem år gammel, ville det vært umulig.
Men hvis det er slik…
Takk, herr rektor. Takk.
-Hørte du det? -Må jeg begynne på skolen ett år før?
-Må jeg takke for det også? -Tullio.
-Takk. -Bare hyggelig.
-På gjensyn. -På gjensyn.
Ha det godt, unge mann.
-På gjensyn. -På gjensyn.
Takk.
Jeg var veldig fornøyd.
Jeg gikk på skolen med broren min og vennene
jeg møtte i gudshuset vårt, synagogen.
Jeg hadde også på meg det svarte forkleet,
den hvite kragen og den røde sløyfen.
Men noen dager senere la jeg merke til noe rart.
Én.
To.
På Vanvitelli-skolen var det en veldig stor inngangsport
og en veldig liten sideport.
Alle guttene og jentene gikk inn gjennom hovedporten.
Det var bare vi ti som gikk inn gjennom den andre porten.
Et kvarter før de andre.
Vi gikk også et kvarter etter de andre.
Det var da det ble klart at det var vi som var unormale.
Hva gjør de?
De er jøder. De kan ikke ha gymnastikk med oss.
Vi kunne ikke ha kontakt med de andre barna.
De sa tydelig: "Her kommer jødene!"
Men selv de visste ikke hva det betydde.
Men alle de mindre formene for undertrykking, ofte uforståelige,
rammet dagliglivet.
For eksempel det at jøder ikke kunne eie en radio.
Selv da tenkte jeg og sa til meg selv: "Det er jo ikke en radiosender."
Hadde det vært det,
kunne man sendt informasjon til fienden. Men en radio man bare hører på…
Det slo meg, for det var som å nekte dagens barn en TV.
Og ting ble raskt verre.
En rekke endringer skjerper raselovene.
Det er en strøm av diskriminering og forbud av alle slag.
De fleste begrensningene er fullstendig absurde.
ARISK BUTIKK
Hva som forbys, er uviktig.
Det som skal gjøres umulig for jødene er selve livet.
Med dette oppnår regimet to resultater samtidig.
Det ene er så enkelt som det å forfølge jødene.
Det andre er å oppfordre dem til å dra sin vei.
Pappa var visedirektør i en bank.
Han ble fortalt at han ikke lenger ville være en del av banken.
Han ble avskjediget.
Pappa spurte om grunnen. De sa at det var fordi han var jødisk.
Pappa emigrerte til Afrika, til Asmara, for å være nøyaktig,
Man trodde at det var arbeid der for italienere.
Raselovene var ikke så strenge der som de var i ferd med å bli i Italia.
JØDER
-Når skjedde det? -I natt.
Feiginger.
Det gikk bra. Tenk om du var inne.
Nå må vi være takknemlige for det som skjedde.
Franco. Hør her.
Er tilbudet ditt fortsatt gyldig?
Er du sikker? Nå er det farligere.
-Vi vet ikke hvordan det vil ende. -De tok fra meg jobben. Og vet du hva?
Jeg skal få meg en ny jobb. Den får bare være farlig.
Er det greit for deg?
Selvfølgelig, Augusto. Flott!
Kom igjen, la oss sette i gang.
Jeg vet ikke hvorfor.
Jeg plukket opp et skår fra utstillingsvinduet.
Hvem vet hvorfor? Jeg følte bare for det.
Så la jeg det i lommen.
Jeg beholdt det til etter krigen. Så mistet jeg det dessverre.
Kanonskudd, bombardement…
Jeg beholdt det. Jeg husker at jeg hadde det etter krigen.
Italias folk!
Løp til våpen!
Og vis…
ROMA, DEN 10. JUNI 1940
Din iherdighet!
Ditt mot!
Din verdi!
Mamma så bekymret ut hjemme.
Besteforeldre, onkler og storebrødre. Alle var bekymret.
Når jeg kom hjem, så jeg alltid at det manglet et maleri,
et bord eller et teppe.
For å skaffe mat til de fire barna solgte mamma alt hun kunne selge.
Vi ble praktisk talt fattige.
Men å være fattig er ingen skam.
Det å bli fattig er en tilstand.
Da tok mamma en avgjørelse sammen med oss.
Vi skulle leie ut et rom.
Et rom ble utleid til en veldig høy herre som jeg husker godt.
Denne mannen kom.
Så innså vi at han hørte på Radio London.
Det var en veldig viktig radio.
Det var en italiensk taler som sendte merkelige beskjeder til Italia.
Lykke er ikke lykkelig.
Det betydde ingenting for vanlige folk.
Kua gir ikke melk.
Men for motstandsfolkene som organiserte seg mot tyskerne,
betydde det mye.
Det betydde at det trolig kom fly som ville slippe ned medisiner,
våpen og penger.
Men da mamma innså at han hørte på Radio London,
sa hun: "Du kan ikke bli her lenger.
Jeg har fire små barn. Vi er midt i stormens øye.
Vær snill, du må dra."
Herren dro sin vei. Han het Piero Calamandrei.
Han var en av personene som skrev grunnloven.
Hvem fjernet seglet?
Kanskje, jeg vet ikke… Hører dere på Radio London?
Nå ligger dere dårlig an.
Vet dere det?
Beklager, hushjelpen må ha kommet borti det mens hun vasket.
Det er nok lett å fikse.
Han tror at det lar seg fikse.
Ta en titt i de andre rommene.
Vær så snill, kommandør. Kontroller dokumentene våre.
-Da ser du at vi er anstendige. -Dokumenter?
Jeg vet hvem dere er.
Vær så snill. Kontroller dem likevel.
Det er greit.
Vi går.
Kom igjen!
-Skal vi bare dra? -Ja, det skal vi.
Vi tar med den, og så er det nok.
Da blir dere ikke fristet.
Ikke sant?
Takk meg, da.
Takk.
Ingenting skjedde.
Det er over nå, jenta mi.
Det er også en form for vold
som er den byråkratiske bruken av disse lovene,
nylig oppdaget av Anselmi-kommisjonen.
Det står i konfiskeringsrapportene. Politiet gikk inn i jødenes hjem
og konfiskerte tannbørster, kammerpotter og andre dagligdagse ting.
Når det gjelder eiendeler, er det to faser.
I begynnelsen, fra 1938 til 1943,
kvesser man knivene.
Det blir satt et ganske lavt tak
for hvor mye eiendom en jøde kunne ha.
Overgår eiendommene det taket, må jødene si dem fra seg.
De eksproprieres og mottar et utvekslingsbevis
med en verdi som var mye lavere enn den virkelige markedsverdien.
Å kjøpe og selge jødenes hus var en manna for staten.
Etter den 8. september 1943
går man over til allmenn konfiskering
av alle jødenes eiendeler.
Svært få forsto at det var nødvendig å rømme.
Det var ikke nok å forstå. Man måtte kjenne folk.
Man trengte visum og dokumenter for utvandring.
De fleste landene stengte grensene for jøder på flukt.
Mange ble nektet muligheten til å dra sin vei.
Så var det tilfeldighetene. De måtte velge om de ville stole på naboen
eller et fremmed menneske.
Noen ganger var det naboen som forrådte
og den fremmede som hjalp dem å komme seg i sikkerhet.
Hva er det som skjer, mamma?
Signora Foà?
Salvatore Pace, sikkerhetstjenesten. La oss fortsette å gå.
La oss late som om dette er en hyggelig samtale. Smil.
En rapport har nådd oss.
Når det skjer, må jeg verifisere det.
-Hva slags rapport? -De er ute etter dere. Forstår du?
Og i den posisjonen dere er i, er det lett å spore dere.
Det er problemet. Det er farlig for deg og familien din.
Og hva vil du meg?
Er det noen…
En venn av deg som ikke er din rase,
som er villig til å sette hjemmet ditt i sitt navn?
Regningene, vann og strøm.
Jeg må tenke. Hvorfor det?
Gjør det med en gang.
Da forsvinner dere fullstendig.
Kanskje dere blir som spøkelser for oss.
Vi har aldri møttes.
Takk. Kom igjen.
Vi er takknemlige for politimester Salvatore Pace
fordi han hjalp oss.
Vi visste ikke hvem han var, og han kjente ikke oss heller.
Det var et eksempel på bemerkelsesverdig altruisme.
Det gjaldt også Marcello Magrì, som var en venn av familien.
Han satte regningene og leiekontrakten i sitt navn, selv om han risikerte stort
og kunne bli straffet hardt av partiet.
Da USA ble med i krigen, begynte vinden å snu.
Den 10. juli 1943 kom de allierte frem på Sicilia.
Like etter, den 25. juli, blir Mussolini avsatt og arrestert.
Den 8. september proklamerer general Badoglio våpenstillstand.
Mange italienere tror at krigen er over.
Det stemmer ikke.
Italia blir et kaos.
Kongen og regjeringen flykter til Brindisi
og forlater den italienske hæren uten ordre.
Hundretusener av soldater blir fanget av tyskerne
og deportert til Nord-Europa.
Landet splittes i to.
I sør har de allierte kontrollen.
Midt- og Nord-Italia er okkupert av nazistiske og fascistiske styrker.
Da Livorno ble bombardert,
ble borgerne i Pisa også bekymret.
Hva har vi her?
-Hvor er den jødiske kapitalisten? -Han bor i det huset.
Bryt opp døren!
Hjelp!
Hjelp! Slipp meg!
Hjelp!
Slipp! Hjelp!
Flytt deg! Din skitne jøde, reis deg!
Kom deg opp! Jeg har ingen tid å miste!
Hvor er gullet?
Guido! Kom deg vekk fra vinduet!
Vi må dra herfra.
Vi gjør det sånn…
Ta med deg Flora og dra til tanten din.
Guido og jeg kan dra til broren min i Calci. Går det greit?
Mussolini, løslatt av nazistene, tar makten tilbake
og blir lederen av Republikken Salò,
som strekker seg fra Lazio, inkludert Roma, til hele Nord-Italia.
Mens de allierte støtter kong Viktor Emanuel III
i kongeriket Italia, som består av Sør-Italia,
velger Mussolini å følge Hitlers vrede.
De som tilhører den jødiske rasen
er offisielt erklært utlendinger og fiender.
Alle jøder må arresteres
og deporteres til konsentrasjonsleirer i Tyskland og Polen.
Frihet og fred virket så nært.
Men for de italienske jødene ble det starten på et grusomt mareritt.
"Carta di Verona" er et dokument som ble godkjent i midten av november 1943.
Det inneholdt en rekke mål på det sosiale feltet.
Det inneholdt også erklæringen om at de av jødisk rase var utlendinger.
Under krigen tilhørte de fiendens nasjonalitet.
I det øyeblikket blir statsborgerskapet til italienske jøder fratatt dem.
Pust.
Blir dere med ut litt?
Han har lungebetennelse.
Han må innlegges straks.
Nei, det er umulig.
-Det er umulig. -Hvorfor?
Fordi vi er jøder.
Derfor gjemmer vi oss her.
Faren min sa: "Doktor, vi er en jødisk familie."
"Vi kan ikke dra til sykehuset. Da sender tyskerne oss bort."
Jeg forstår.
Han er en fascist.
Hva om han anmelder oss?
Han starter motoren og kjører.
Han…
Etter knapt en time…
Det var legen.
Feberen er fortsatt høy.
Her.
En pille hver sjette time.
Hver sjette time. Husk det.
Fortell meg hvordan han har det i morgen.
Tusen takk, doktor.
På den tiden fantes det penicillin, bare slik medisin.
I en uke kom han to ganger om dagen.
Morgen og kveld.
I familien er det brødre, søstre,
noen ganger tvillinger,
hvis skjebne er beseglet.
Alt ordner seg, Guido.
De to Segre-brødrene, Amedeo og Alberto, var ett år fra hverandre.
De to var veldig forskjellige.
Den ene var en vinner.
Det var onkelen min.
Den andre ble en taper. Det var faren min.
Da tiden for å flykte kom,
det vanskeligste øyeblikket for alle,
hadde onkelen min giftet seg med en katolikk.
Han flyktet til fjells med kona.
Han forlot faren min med foreldrene.
Bestefar var veldig syk med Parkinsons.
Bestemor var i ferd med å gå fra vettet
på grunn av all frykten og angsten.
Faren min, en ekstraordinær sønn og far,
var så fryktelig usikker.
Han ville beskytte meg.
Men hvordan kunne han la foreldrene være alene? Hvordan?
De nazistiske og fascistiske styrkene implementerer deportasjonsplanen
og velger byen de vil begynne i.
Deportasjonene begynte i Napoli.
Tyskerne hadde organisert alt godt.
Oberst Scholl,
leder for Campania-regionen,
hadde organisert alt svært nøye.
Han valgte til og med musikk som skulle ledsage jødene.
For å lette den jødiske marsjen.
Det var "Lacrimosa" fra Mozarts rekviem i d-moll.
Men oberst Scholl undervurderte napolitanerne.
For på fire dager klarte napolitanerne å sende bort tyskerne.
Motstandsfolk og "gli scugnizzi", gategutter og gatejenter,
jaget tyskerne bort på fire dager.
Napoli er den eneste byen i verden
som frigjorde seg selv uten hjelp fra noen hær.
Den 9. oktober i Trieste og den 16. oktober 1943 i Roma
blir tusenvis av jøder arrestert.
Etter noen kontroller ble de lastet inn på togvogner
og sendt til konsentrasjonsleirer i Sentral-Europa.
Av de 1259 som ble arrestert i Roma var 207 barn.
Men bare 15 menn og én kvinne kommer tilbake fra Auschwitz.
Mange i Roma klarer å redde seg selv.
De gjemmer seg i klostre som åpner dørene for dem.
Dette er dokumentene til en jente her
som ikke har kommet tilbake ennå.
Nå er de dine. Det står "Maria Cristina Cataldi".
Dette blir navnet ditt fra nå av.
Du må bare svare om de bruker det navnet.
Lia finnes ikke lenger. Glem henne inntil videre.
De ga meg navnet til en elleveåring
som het Maria Cristina Cataldi.
Det beste for en jøde er å bli kalt Maria Cristina… Resten er likegyldig.
Jeg vet at for mange jødiske barn
var det en tragedie å miste navnet sitt.
For meg var det ikke slik.
For meg var det som å bli en annen i et skuespill.
Før de spiser, gjør jentene i refektoriet alltid korsets tegn.
Maria Cristina. Det må du gjøre også. Ellers vil de andre forstå.
-Klarer du det? -Ja.
Ja, mer eller mindre sånn.
Bare at du gjorde det i feil rekkefølge.
Katolikker gjør det slik, fra venstre til høyre.
Du gjorde det som en ortodoks, fra høyre til venstre.
Flink jente. Slik skal det gjøres.
Fiamma!
Kom hit, er du snill.
-Ja, moder. -Dette er Maria Cristina.
Fra nå av bor hun sammen med dere.
Følg henne opp så hun kan finne seg til rette.
Gå.
Jeg er Fiamma. Liker du deg her?
Jeg vet ikke, kanskje.
Du vil nok like det.
Hvis du vil, kan du sove sammen med meg og søsteren min Fioretta.
-Hei. -Hei.
I klosteret, selv der, var faren i nærheten.
For tyskerne kom to-tre ganger.
Og én gang…
Jeg fikk vite det for et år siden av en søster som fortsatt lever.
En gang lette de etter jøder. De nøyde seg med de første to etasjene.
På grunn av et slags mirakel, idet de skulle opp i tredje etasje,
der jøder hadde gjemt seg, dro de sin vei.
For de som befant seg i nord, der nazistene fortsatt hadde makten,
var det eneste håpet å holde seg skjult eller flykte til Sveits.
Faren min fant et system,
som virket som en måte å redde besteforeldrene på.
En tillatelse fra politistasjonen i Como.
På grunn av høy alder og dårlig helse
utstedte Como politistasjon tillatelsen til de to gamle
der det sto at de ikke kunne skade det tyske riket.
Da prøvde vi å flykte til Sveits.
Er vi fremme? Er vi i Sveits?
Ikke ennå.
Herfra blir det farligere. Det er fullt av patruljer.
-Hva så? -Det blir 1000 lire i tillegg.
Hva? Jeg har jo gitt deg 1000 lire allerede.
Da finner dere Sveits på egen hånd.
Nei, vent. Vent.
Dette er gull. Den er verdt mer enn 1000 lire.
Vi var…
To små middelklasseborgere som skulle takle fjellet.
Udugelige og nesten groteske.
Helt fra starten sa pappa: "Vi kommer aldri til å klare det."
Men jeg sa: "Jo, vi må klare det. La oss dra. Kom igjen!"
Jeg følte meg som en slags heltinne
oppe på fjellene bak Varese.
Bak smuglerne som sa:
"Fort, ellers kommer patruljen og skyter på oss!"
På andre siden av åskammen. Det er Sveits.
Blir du ikke med?
Det er dere som skal til Sveits.
-Kofferten. -Der!
Den kommer frem før dere.
Da vi ankom Sveits, var vi glade.
Jeg sa: "Ser du, pappa? Vi klarte det!" Og vi ga hverandre en klem.
Men nei…
Stopp! Opp med hendene!
Hvem er dere?
Jøder. Italienske jøder.
Dokumenter.
Takk og pris for at dere kom.
Livene våre er i fare. Det vet dere vel?
Jeg vet at du kan være en desertør.
Det var et forferdelig menneske.
Han snakket stygt om oss og sa at vi var løgnere.
Det var ikke sant at jøder ble forfulgt i Italia.
Pappa var 43 år gammel. De mente han ville unngå militæret.
De glemte at på grunn av raselovene,
kunne ikke jøder delta i militærtjeneste.
Tar du oss til din overordnede, kan vi forklare.
Det gjør jeg ikke. Gå tilbake dit dere kom fra.
Du forstår ikke hva det betyr for oss.
Du forstår ikke! Drar vi tilbake, dreper de oss!
Jeg ber deg! Vær så snill!
Jeg kastet meg på bakken og tryglet ham.
Han sendte oss tilbake mens han pekte geværet på oss.
Da vi ble arrestert på grensen…
Jeg forsto ikke i det øyeblikket,
fordi jeg var sammen med faren min,
hva som ville skje senere. Det var umulig å forestille seg.
Jeg hadde en naiv tankegang da,
selv om jeg hadde eldes tidlig på grunn av begivenhetene.
Men da jeg først kom inn…
I kvinnefengselet i Varese, der de tok fingeravtrykk og bilder av meg…
Hvorfor?
Hvorfor? Hvorfor? Hvorfor?
Jeg hadde et tvangspreget spørsmål inni meg rettet mot tomheten
om hvorfor jeg var der.
Så tok de meg med til Como fengsel.
Deretter til Milanos største: San Vittore-fengselet.
Jeg ble født i Milano og hadde alltid syklet rundt fengselet.
Men jeg hadde aldri trodd at jeg skulle få se
fra innsiden av fengselet det man ser på utsiden.
Og etter 40 dager
med fengsel på celle 202, femte ring,
der jeg satt sammen med faren min…
Jeg hadde måtte tåle påkjennelsen
av å se ham bli ført bort to-tre ganger i uka
for grusomme avhør med Gestapo.
Vel, da ble jeg eldre.
Da han kom tilbake og vi klemte hverandre…
Da var jeg moren hans.
Jeg var søsteren hans.
Det var han som var barnet som måtte trøstes.
Så kom dagen
da en tysk tjenestemann kom inn i ringen
og sa at vi måtte forberede oss på å dra til et ukjent sted neste dag.
Hvordan kan du se i vognen? Hvordan føler du deg?
Hvordan…
Hvordan aksepterer du det?
Hva lurer du på?
Hvorfor? Hvem gjorde dette?
Hvem organiserte dette?
De er mennesker som oss. De er ikke gale.
Først gråter alle i vognen.
Tårene som ingen tørker.
Skrekken ved å bli låst inne.
Så gråter ingen lenger.
Og så kommer bønnen.
Bønnen til de som samler seg midt i vognen
og takker Gud.
Vi ser på dem i misunnelse.
De hyller Gud selv i en slik situasjon.
Hvor var Gud?
Det vet jeg ikke.
Det var jødisk påske.
Det var to jødiske jenter her.
Familien hadde bestemt at for å feire den jødiske påsken
skulle de få dra hjem én dag. Bare én dag.
De sa: "Tyskerne vet da ikke alt."
De ordene traff meg, så jeg sa til mamma:
"Det er sant. Skal vi også ta oss én dag?"
Moren min sa: "Ikke tenk på det."
Men tyskerne visste alt.
Naboene hadde informert dem.
Barna ble ført bort sammen med hele familien.
Og vi ventet på dem.
Vi ventet på at de skulle komme tilbake neste dag.
Ja? Fortell.
Å nei…
Når skjedde det?
Og jentene?
Takk.
Er det noe nytt?
Et tips.
De tok dem. Alle sammen.
Fiamma og Fioretta også?
Ja, jentene også.
Nonnen måtte fortelle oss det.
Alle gråt voldsomt.
Det var et drama som slo oss helt inn til beinmargen.
I januar 1944, det verste året i krigen,
ankommer amerikanerne Anzio, 60 km fra Roma.
Men det vil ta dem seks måneder å befri hovedstaden.
I de alliertes territorium,
den 20. januar, begynner raselovene å bli opphevet.
Prosessen blir verken rask eller enkel.
Din fascist! Du skal dø!
-Stopp! Hva gjør dere? Stopp! -Hvem er du?
Kom deg vekk! Han er en fascist. Han skal henrettes.
Jeg er jøde! Denne mannen reddet min sønns liv.
-Dreper du ham, hvor er rettferdigheten? -Her.
Hvis du ikke flytter deg, må du frykte for ditt eget liv.
Nei, det er sant! Vi er jøder, men han reddet livet mitt.
Hva betyr det? Han er fortsatt en fascist!
Og du? Vil du være som ham?
Han var fascist som 90 prosent av alle italienere.
70 prosent var egentlig anti-fascister.
20 prosent var litt fascister.
Så var det ti prosent som var slynglene som gjorde det de gjorde.
Til tross for de alliertes fremrykning,
ble så mange som 7172 italienske jøder, inkludert nesten 1000 barn,
deportert til Tyskland og Polen, hovedsakelig til Auschwitz.
Bare noen få hundre overlever.
Heller enn å bruke militære ressurser for å sinke fienden,
fremskyndte nazistene og deres allierte fullbyrdelsen
av "den endelige løsningen" mot jødene.
Vi kommer frem til Auschwitz.
Plystring, bjeff og skrik på tysk.
Vi kaster oss ned fra vognene. Beina er stive.
Folk som ikke klarte å komme seg ut ble bokstavelig talt kastet ned.
Og der, på "Judenrampen"…
Den kunstige togstasjonen de hadde planlagt i mange år.
Du har nådd en verden som ikke er en verden. Du har nådd et mareritt.
Du er en del av en djevelsk plan.
Det er du ikke forberedt på. Du spør deg hvorfor.
Der slapp jeg min fars hånd for alltid.
Jeg håper at han trodde at vi skulle møtes igjen den kvelden.
Men…
Vi så hverandre aldri igjen.
Men det visste vi ikke da.
Jeg håper at han heller ikke visste det.
I den første brakken…
…blir du avkledd.
De barberer deg.
De tatoverer nummeret ditt på din venstre arm.
Du er ikke lenger den som gikk ut av vognen for to timer siden.
Hvordan kan du…
…ikke bli sint som 13-åring?
Jeg så denne verdenen…
…der orden, strenghet og et skrekkvelde
ble benyttet mot alle mennesker så lenge de var i live.
De forvandlet deg til et nummer.
De gjorde deg til et "Stück", et stykke.
Akkurat det morderne ville at du skulle være.
Heldigvis så jeg eldre ut enn jeg var.
Både fordi jeg var nokså høy,
men også fordi reisen hadde gjort meg mager.
Derfor ba ingen om alderen min.
Senere oppdaget jeg at de kunne se på meg som en 15-åring
eller en 16-åring.
Var du 13 år, endte du i gasskammeret.
Etter noen få dager begynte jeg å jobbe på en fabrikk.
Vi lagde kasser til maskingevær.
Det var en fabrikk som jobbet for krigen.
Ved maskinen sto det en fransk jente som het Janine.
Hun var en nydelig jente.
Og selv om det var helt forbudt,
utvekslet vi alltid noen ord.
Etter at vi hadde jobbet flere måneder sammen,
skar maskinen av tuppene på to av fingrene hennes.
De neste dagene fant et utvalg sted.
Et grusomt et, som de noen ganger gjorde for å luke ut alle syke,
som ikke lenger kunne jobbe, for å sende dem til gasskammeret.
Det var øyeblikk av skrekk.
Man hadde en overveldende frykt.
Hjertet ditt slår som bare det.
"Jeg vil leve. Jeg vil leve. Jeg vil leve."
Vi måtte stille oss på rekke og gå frem
der det satt to tjenestemenn.
Og de…
Tenk dere en naken kvinne foran uniformerte menn.
De studerer henne foran, bak og i munnen.
Så gjør de en fantastisk gest.
"Gå. For denne gangen skal du få leve."
Man føler seg takknemlig overfor morderen. Man er lykkelig.
Bak meg stopper de Janine
og sender henne til gasskammeret.
Det var forferdelig.
Jeg hadde blitt en sulten, egoistisk ulv
som ikke ville elske noen lenger,
og som ikke tålte flere avskjeder.
Jeg snudde meg ikke. Jeg sa ikke: "Ha det, Janine.
Jeg er glad i deg.
Vær modig."
Eller bare "Janine".
Jeg kledde på meg igjen.
Neste dag var det en annen arbeider på hennes plass.
Jeg har aldri tilgitt meg selv for det.
Janine fikk aldri bli gammel.
Bare fordi hun ble født.
De allierte på den ene siden, den sovjetiske hæren på den andre,
kommer stadig nærmere og nærmere konsentrasjonsleirene.
I Polen forlater nazistene leirene som snart erobres
og overfører jødene til Tyskland.
Auschwitz ble frigjort den 27. januar 1945.
En dato som i dag markeres som minnedag over holocaust.
Vi fikk ordre om å forlate fabrikken
og begynne å gå.
Denne marsjen ble senere kalt "dødens marsj".
Og hvordan går man først gjennom Polen
og så Tyskland?
Du måtte gå over 700 km.
En fot foran den andre.
Hvordan gjør du det? Faller du, blir du drept av en vaktene.
De skulle skyte alle som falt i hodet.
Du kan ikke dø på den veien med den blodige snøen.
Du må leve.
En fot foran den andre. Og en gang til.
Og du går, går og går.
Du ser folk dø langs veien. Du ser dem falle.
Og når jeg tenker på den jenta
som går i snøen og ikke kan støtte seg på noen…
Hun er fullstendig alene.
I ondskapens univers.
Hun har klart seg. Selv etter alt som har skjedd henne.
Selv etter alt hun har sett…
Smerten hennes er uendelig.
Hvordan klarte hun seg?
Hvordan klarte hun å være her nå, gammel?
Hvordan?
Den 1. mai går den røde armé inn i Malchow konsentrasjonsleir,
nord for Berlin, der Liliana Segre sitter fanget.
Nazistene begynner å flykte
og prøver å kamuflere seg som fanger.
Da så jeg kommandøren i den siste leiren,
en forferdelig SS-offiser
som svingte pisken sin over oss kvinner, som var nærmest døende.
Han slo oss og beviste at han var det monsteret han var.
Jeg hadde drømt om hevn i over et år.
Jeg var full av hat og desperasjon.
Da jeg så ham kaste våpenet i bakken…
Da ble jeg fryktelig fristet.
Jeg tenkte: "Nå tar jeg pistolen og skyter ham."
Det føltes som den riktige avslutningen
etter all volden jeg hadde blitt utsatt for og sett andre lide.
Men det var bare et øyeblikk.
Jeg forsto at jeg ikke var som den morderen.
Jeg hadde valgt livet og ikke kunne ta det fra noen.
Fra det øyeblikket av var jeg den frie kvinnen
og den fredelige kvinnen jeg er nå også.
MILANO, SEPTEMBER 1945
-Hei. -God dag.
Gå, gå herfra.
Vi har ingenting å gi deg.
Antonio.
Kjenner du meg ikke igjen?
Jeg er Liliana. Liliana Segre.
Herregud.
Liliana. Liliana!
Jeg visste det.
Jeg visste at du var i live.
Se her.
Det er Røde Kors-kortet jeg sendte deg fra Tyskland.
Unnskyld. Jeg hadde bare den adressen.
"Unnskyld"?
Da det kom, ringte jeg onkel Amedeo.
Ingen bor her nå, men de ga meg telefonnummeret.
Bli med inn i porthuset. Vi ringer straks.
Hjemkomst og hjem.
Begge er umulige i dette tilfellet.
Når man blir ønsket velkommen tilbake
av overlevende slektninger,
og man prøver å begynne å leve igjen…
Da blir de ofte tilsagt, i god tro, at de må prøve å glemme.
Så paradoksalt nok for mange,
ble det å ha overlevd og stillheten etterpå det ekte traumet.
De fikk ikke fortelle, ble ikke lyttet til eller forstått.
De lukket seg i stillhet.
Uttrykket til slektningene mine da de så meg…
De hadde skuffelsen skrevet i ansiktet.
De var så forferdet over det vesenet de hadde foran seg,
som var helt annerledes enn det de hadde forventet seg å se.
Noe helt annerledes enn den veloppdragne jenta de husket.
Var det godt, kjære?
Spis, spis. Det gjør du godt i.
Der.
Så ser du det bedre.
Vil du spille Lotto med dem også?
-Liliana. Si unnskyld til tanten din. -Hvorfor?
Det var hun som stirret på meg. Ansiktet hennes!
Liliana. Dette er feil.
Amedeo. Ikke tenk på det. Det spiller ingen rolle.
Liliana, kjære, til eplet… Da bruker vi kniv og gaffel.
Hva vet du om epler?
Eplet er en gave fra Gud.
Vet du hvor mye jeg bryr meg om kniven og gaffelen din?
Jeg var jomfru.
Det var mitt største problem.
De fikk meg undersøkt. De trodde ikke på det.
Det var ydmykende.
Ingenting hadde skjedd der.
Vi ble ikke voldtatt. Det er bare myter.
Vi var radmagre, monstrøse, skitne og fulle av byller.
Skulle de vakre tyske soldatene velge oss?
De gikk til sine jevnaldrende som var villige.
Jeg var også annerledes enn vennene mine.
De tenkte på gutter, nye klær og dansing.
Jeg tok dem igjen på skolen.
Jeg tok igjen fem år på ett.
Og jeg lærte…
Å slutte å håpe på å finne faren min.
Kjære lyttere, mine damer og herrer,
nå fortsetter "Nye stemmer"-konkurransen.
Det har kommet mange brev, men vi forventer mange flere.
Skriv til RAI, Radio Audizioni Italiane.
Det var etter krigen, og vi lyttet til radioen vi endelig hadde igjen.
Det var en lek. De stilte spørsmål, og barn kunne skrive.
Så jeg skrev et brev for å delta i konkurransen
og fikk moren min til å lese det.
Mamma!
Konkurransen sa at de ventet nye brev.
Blir man valgt, får man synge.
La meg lese det.
"Kjære radio. Jeg er Lia Levi, en jødisk jente."
Mamma? Hva gjør du?
Vi skriver det på nytt.
Du er ikke en jødisk jente. Forstår du?
Du er en jente. Bare en jente.
Hun måtte gjenta det for meg.
"Du er ikke en jødisk jente. Du er bare en jente."
Det var rørende.
Først forstår man ting vagt.
Men på denne måten synker det inn. Det er et konsept, ikke bare et ord.
Heldigvis, tre år etter at jeg kom tilbake,
dro jeg til sjøen med besteforeldrene mine en sommer.
Jeg ble med i en gjeng med gutter og jenter som ferierte ved havet.
Denne gjengen tok meg til seg.
Jeg la umiddelbart merke til en gutt.
Vi begynte å prate.
Og jeg likte ham helt fra starten.
Jeg ble litt overrasket. Jeg følte meg faktisk feminin.
Før det var jeg bare en stakkarslig jentunge.
Han så tatoveringen på armen og sa…
Jeg vet hva det er.
Du må ha lidd mye.
Jeg vet det, for jeg var også en fange.
Jeg så mange som deg.
Han var en IMI, en av de 600 000 ubevæpnede
som så valgte konsentrasjonsleiren
fremfor å tilhøre Republikken Salò.
La oss gå.
Ja, vi går.
Så forelsket vi oss i hverandre.
Han tok meg i hånden og lærte meg at det var jeg,
som hadde valgt å vende tilbake til det siviliserte samfunnet,
som måtte tilpasse meg.
Jeg kunne ikke kreve at andre tilpasset seg til meg.
Og med hans kjærlighet, med hans hånd i min,
ble det mitt livs største mirakel.
Det var ham.
Da jeg begynte på ungdomsskolen…
Det var en intens følelse.
Jeg forsto at jeg var fri igjen.
Men viktigst av alt var verdigheten.
Ingen hadde klart å ta den fra meg.
Alt gikk, sakte og forsiktig.
I 1947 døde faren min.
Mamma oppdro sine tre barn med hjelp fra slektninger.
Så begynte vi med forretningene igjen.
Og nå er jeg her og kan fortelle alt.
Heldigvis er tiden alltid til god hjelp.
Tiden gjør sårene mindre dype.
Den leger dem ikke, men de blir mindre.
Hva har jeg igjen?
Den perioden var med på å forme meg.
Jeg er ikke den jeg er med bare et fjernt minne.
Min måte å være på…
Også det at jeg forsvarer meg fra livet er noe jeg har arvet fra den tiden.
Selv nå fins det vanskeligheter,
hindringer i livet, men jeg tror…
Vi klarte oss den gangen. Da klarer vi oss nå også.
Liliana, Lia, Tullio og Guido er skjebnens barn.
I årene etter krigen jobbet de, giftet seg
og stiftet familiene sine.
Dette har vært deres seier over de som så på dem som fiender.
Liliana Segre bor i Milano, har tre barn og fem barnebarn.
Den 19. januar 2018 ble hun utnevnt til senator på livstid.
Tullio Foà bor i Napoli. Moren døde da hun var 103 år.
Han besøker søsknene sine jevnlig,
selv om de ikke spiller fotball med Kahn-brødrene lenger.
Guido Cava bor i Pisa. Han har jobbet i bokbransjen
og var leder for det jødiske samfunnet i hjembyen sin.
Lia Levi ble ikke sanger, men forfatter og journalist.
I 2018 vant hun Strega Ragazzi-prisen.
"Tilegnet alle barn som ikke fikk bli voksne på grunn av hat."
Tekst: Mille Marie Myhre