Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
FOLKESKOLE
Vi ses i morgen, piger!
MILANO, MAJ 1938
Nej, løb ikke, så ligner jeg et fjols. Lad være!
Liliana, undskyld. Kom.
Jeg vil lige ordne det her.
-Sådan. -Tak.
Maestra Cesarina, har du børn?
Nej.
Jeg er giftefærdig. Men heldigvis har jeg jer, piger.
Og jeg elsker jer, som var I mine børn.
Men mor har de andre.
Det er sandt.
Så det betyder, at jeg elsker dig mere end de andre.
-Liliana. -Far.
-Goddag, dr. Segre. -Goddag.
Hvordan gik det i dag?
Dygtig som altid.
Skal vi gå?
-Farvel. -Farvel.
-Farvel, Maestra Cesarina. -Farvel, Liliana. Vi ses i morgen.
I Milano, i skolen, ventede Liliana hele morgenen på det øjeblik.
Når ens far kommer og tager en i hånden.
Før racelovene var jeg bare en pige.
I en lille familie.
Småborgerlige, læg.
Det var en jødisk familie,
men uden nogen særlige ritualer.
Eller specielle venskaber.
Jeg vidste ikke, jeg var jøde.
JUNI 1938
Det er klart om en halv time.
Okay!
Så lad os lave holdene.
Vi er fem, men fire Kahn'er.
-Du leger med dem, og sådan er det. -Okay.
I Napoli elskede Tullio gaderne på Vomero-bakken,
havet og fodboldkampene mod Kahn-brødrene,
som han delte mere end lidenskaben for fodbold med.
Vi var en småborgerlig familie.
Den bestod af far, mor og fem søskende.
Og jeg var den yngste.
Vi var en fredelig familie, om man vil.
PISA, JULI 1938
I Pisa havde Guido en drøm.
Han vil blive en mand som sin far, god og modig.
Sammen med sin far opdagede han,
at et barns mod kan være større end en voksens.
Nå, Augusto. Hvorfor arbejder du ikke også her?
-Hvorfor er du stadig i Rail? -Jernbanen er et sikkert job.
Det er fint, men vi må fortsætte til det sidste.
Og du kan lide tog, ikke, Guido?
Onkel, det er guld værd at skrive, ikke?
Jeg vil overveje at arbejde her senere.
-Smukt. -Godt arbejde, onkel.
De fleste butikker var jøders.
Det inkluderede mine onklers butikker, lad os sige min families.
Det var min bedstemors, men familiens.
ROM, SEPTEMBER 1938
I Rom elskede Lia at læse børnebøger og finde på ting.
Hun sang også godt.
Lia, vil du lave lektier?
Ja, nu vil jeg.
Det er nok. Jeg slukker den.
Nej, vent! Lad sangen blive færdig.
Nej.
Far kommer. Lav lektierne hurtigt.
Okay, så gør jeg det færdigt derhjemme.
Jeg kender den alligevel.
Helt sikkert.
Hvad kan du gøre, signora? Lia er bedre end radioen.
Jeg kom fra en småborgerlig familie.
Lad os sige, ret velhavende
med jødiske værdier.
Men den var ikke helt så observant, bortset fra traditionen.
Det var en informeret familie.
Jeg fornemmede angst selv før racelovene.
Verdens jødedom var
i løbet af 16 år og trods vores politik
en fjende, der ikke kan forenes med fascismen!
Man har brug for en klar,
alvorlig,
racemæssig bevidsthed
for at rette op på ikke kun forskellene,
men en meget klar overlegenhed.
Den 5. september 1938 i Tenuta di San Rossore i Pisa-
underskrev kong Vittorio Emanuele den første lovgivning
for at forbyde jøder at udføre de fleste opgaver
og forbød ikke mindst jødiske børn i skolen.
Det er starten på forfølgelsen
af 50.000 italienere, hvis eneste forbrydelse var at være jøde.
Det er en skændsel! En skændsel! Det er umuligt!
Jeg ved ikke, hvad der er med Mussolini.
Hvor skal du hen? Amedeo, vil du ikke tale?
Og hvad skal jeg sige? Mussolini var anderledes før.
Mussolini er Mussolini!
Hvad går der af dig? Han er Hitlers ven! Hvad tænkte du på?
Tyskerne bad ham ikke om at gøre det.
Det er hans initiativ. Hans idé!
-Lad mig være i fred! -Ja, gå. Af sted!
Roberto, lad det ikke gå ud over din bror.
Hvad har han med det at gøre?
Det er for let! Hvad skal vi nu sige til Liliana?
Hvad er der sket?
Hvad? Hvad har jeg gjort?
Du har ikke gjort noget.
Du må hellere tale med hende.
For at forstå den forfærdelige påvirkning af racelovene
i forhold til personerne i 1938
må man også forstå det forræderi, de led.
De var italienere,
fordybet i datidens kultur.
De var drenge, der følte sig 100 procent fascister.
Og alt i alt var deres jødiske kultur kun marginal.
Men indførelsen af racelovene
smider deres jødedom i ansigtet på dem.
De får dem til at føle sig jødiske, fordi andre tvinger dem til det.
Statsarkivet i Rom
er fyldt med noter og beskeder af Mussolini
i forbindelse med de antijødiske love.
Det er tydeligt, at denne person anstrengte sig og terpede,
og de love, der endelig blev vedtaget, da han er diktator,
er resultatet af arbejdet og velovervejede, hvis vi kan sige det sådan,
"seriøse" og dybsindige tanker fra hans synspunkt, selvfølgelig.
Fra oktober 1938
vil Tullio Foà, Lia Levi, Guido Cava og Liliana Segre
ikke længere være børn som de andre.
-De har bortvist dig. -Bortvist?
Du skal ikke i skole igen.
-Hvad har jeg gjort? -Ingenting.
Det er…
Regeringen har lavet love, nye love,
der forbyder jødiske børn at gå i skole med de andre.
Men hvorfor mig?
Vi er jøder, Liliana.
Ja, og hvad så?
Jeg er italiener. Bortviste de italienske børn?
Ikke katolske italienere, som de kalder "ariske".
Ordet "bortvist" fra folkeskolen,
hvor jeg gik det første og andet år,
var meget dårligt nyt.
Jeg kunne næsten ikke bære det.
For selv et barn ved,
at blive bortvist betyder, at man har gjort noget slemt.
Jeg begyndte med det spørgsmål:
"Hvorfor? Hvorfor? Hvorfor?"
Det kunne jeg aldrig svare på.
Det kan jeg stadig ikke.
Det giver ingen mening.
Betyder det, at vi er mindre værd?
For dem.
Men det passer ikke. Slet ikke.
For mig er du det samme værd som alle andre børn. Mere faktisk.
Hvad gør vi nu?
Nu vil jeg finde en skole, der også tager jødiske børn ind.
Men du ser ikke Maestra Cesarina igen.
Hvordan kan vi fortælle hende det?
Hun kan så godt lide mig.
JØDISKE LÆRERE OG ELEVER BORTVIST FRA SKOLEN FRA 16. OKTOBER
DEN JØDISKE RACE
Racelovene overraskede os alle.
Efter lidt mumlen, jeg hørte hjemmefra, trak min mor mig
til side og sagde: "Jeg må tale med dig."
Vi talte om, at jeg ikke skulle i skole igen.
Det var starten på min vrede, selvom jeg ikke vidste det.
"Fra i morgen skal I ikke i skole igen."
Jeg var otte, og min bror var 11.
Jeg sagde: "Hvorfor, far?
Vi studerede meget og fik gode karakterer. Hvorfor skal vi ikke tilbage til skolen?"
"Fordi. Bare fordi I ikke skal, okay?"
Børnene skal ikke kun udholde den nye virkelighed.
De ser også deres familier synke ned i kaos og desperation.
Er det ikke fint, Guido?
Augusto, hvad sker der?
Augusto.
-Hvordan skal jeg sige det, Cinzia? -Kom, Guido.
Bliv hos den lille.
Der, hos din lillesøster.
Augusto, hvad er der galt?
Jeg har mistet mit job, Cinzia.
Jeg blev fyret i morges. Lovene.
Men det kan Rail da ikke.
Ja, de kan fyre mig. Det skal de faktisk.
Guido skal ikke længere gå i skole.
Kontorets chef ringede til min assistent og sagde:
"Cava, jeg er glad for, at du er blevet far."
"Men jeg må give dig…
Den gode nyhed er, at du har fået en tredje datter.
Men jeg har flere nyheder."
Han åbnede skuffen og gav ham fyringsbrevet.
Min far kendte til racelovene og havde forventet det.
Og de fyrede ham.
-Men hvorfor os? -Hvorfor? Fordi vi er jøder.
Bare jøder.
-Far, hvad sker der? -Det ved jeg ikke, Guido.
Det ved jeg ikke.
Især for de yngste børn
begynder verden med forældrenes opmærksomhed,
den følelse af sikkerhed, som forældre giver dem.
Så uden at vide, hvad der foregik,
så de deres forældre svækkede, grædende,
ude af stand til at berolige børnene.
Det var den første følelse af usikkerhed
og tabet af et barns verden.
Vi kender de store punkter i racelovene,
som ødelagde jødernes liv
og gjorde dem ikke til andenrangsborgere, men "ikke-borgere".
Men alle de små bekymringer, selv de uforståelige,
ramte hverdagen.
Jeg vil ikke med.
De sagde det andre gange, men det skete aldrig.
Det var okay indtil da, fordi min svoger var krigshelt.
Det beskyttede os.
Men nu er det ikke nok. Vi kan ikke beholde dig længere.
Men hvorfor?
Fordi du er arisk.
Arisk?
Er jeg arier? Jeg er fra Tivoli. Hvad betyder det?
For staten er du arisk.
Og jøder må ikke længere have ariere i tjeneste.
Gennem årene var tjeneren som familie.
For os var det som at fjerne en grundpille,
en person fra hjemmet.
Så vi oplevede det næsten som uforeneligt,
ikke muligt.
Hvad skal Lia gøre uden mig?
Der er måske en løsning, hvis du går med til det.
-Fru Colatei. -Naboen?
Jeg talte med hende. Hun er villig til at foregive, at hun hyrer dig.
-Hvad betyder "foregive"? -Du kan fortsat arbejde her.
Men du skal sove hos Colatei.
-Skal jeg arbejde for dem? -Nej. Du skal måske hjælpe lidt til.
Du kan give dem en hånd, bare for at være venlig.
Du bliver da hos os?
Det virker lidt underligt.
Men hvis du siger det, frue, er det i orden.
Hurra.
Pagten var, at vi betalte hende,
men hun boede hos familien og kom nogle gange og hjalp til.
Men som det nu sker, blev hun opslugt
og identificerede sig med den anden familie.
Og ud over afskedigelsen oplevede vi også enorm jalousi.
Fordi der var andre piger der, og hun tog sig af dem.
Goddag.
Der var også hjerteskærende scener.
Altid i dagligdagen, ikke store ting.
Men små dramaer påvirker folks liv.
Børn forstår ikke grundene til,
at alle pludselig vender dem og deres forældre ryggen.
Angående alle moderløse børn
fik læreren en særlig rolle
i mit lille hjerte, i mine følelser dengang.
Hun var en kvindelig figur…
som jeg gav kærlighed og håb.
Liliana stoler på dig.
Men hun er rastløs.
Hun bekymrer sig mere om dig end sig selv.
Mig?
Jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle sige det.
Nej.
Hun er en følsom pige.
Men hun skal nok forstå det til sidst.
Ja, det håber jeg.
Du er hendes lærer.
Og da det er nødvendigt,
kan du måske gøre det nemmere.
Mig? Undskyld, hvordan? Hvad har jeg med det at gøre?
Det er ikke op til mig at beslutte, om Liliana må gå i skole igen.
-Jeg har ikke lavet de love. -Det ved jeg selvfølgelig godt.
Men måske kan du hjælpe hende med at forstå og støtte hende i starten.
Dr. Segre, prøv at forstå.
Det er blevet meget farligt at blande sig i den slags.
Jeg er embedsmand.
Jeg må også tænke på mig selv
og alle de andre piger.
Det er ikke kun jer jøder.
Nu må jeg hellere gå.
-Farvel. -Farvel.
Jeg husker, at det var en stor skuffelse for mig.
Fordi jeg forventede kys og kram og stor smerte over,
at hun ikke kunne have mig i skolen, men hun sagde:
"Jeg lavede ikke racelovene. Hvordan er jeg involveret?"
Hun hilste ikke engang.
Det var et meget frygteligt øjeblik.
Jeg tror, der var 25 piger dengang.
Og kun to var stadig mine venner.
De inviterede mig fortsat til deres små fester
og kom for at lege.
De andre bemærkede ikke, at jeg holdt op med at gå i skole.
Skolen er kun første skridt.
Regimet vil udrydde jøder i alle samfundslag
og alle institutioner,
selvom det vil koste dyrt.
Faktisk fyrer de professorer, professionelle
og landets højtprofilerede intellektuelle.
Som forskere som Emilio Segre,
Bruno Pontecorvo og de to Nobelprisvindere,
fysiker Enrico Fermi, gift med en jøde,
og økonom Franco Modigliani.
Det italienske samfund protesterer ikke offentligt.
Kongen protesterer ikke.
Den anden store magt protesterer ikke.
Selv ikke oppositionen, som er Den Hellige Stol.
Lovene fra 1938 efterfølges af konsensus
eller disse velsignede formler af tavs samtykke.
Regeringen, der udstedte lovene den 5. september 1938,
ændrede loven.
Man sagde, at hvis det var muligt at organisere
en klasse på ti piger og drenge fra første til femte klasse,
ville de få lov til at gå på statsskole.
Undskyld, men jeg…
Totò, vær sød at komme her.
Vil du hente en kop kaffe? Men ikke herude.
-Gå hen til piazzaen. -Fint.
Fru Foà, vi har et problem.
Loven tillader dannelse af en særlig klasse for judæere,
hvis der er mindst ti seksårige.
Her i Scuola Vanvitelli har vi kun ni.
Ja, mine børn går her.
-Remo og Mario. -Ja, det ved jeg.
Den anden interesserer mig. Derfor tilkaldte jeg dig.
Hvad hedder han?
-Tullio. -Tullio.
-Hvor gammel er Tullio? -Fem.
Er du sikker på, han er fem?
Nej.
Han er seks.
Fint, ganske fint.
Han kan slutte sig til de andre ni og danne klassen.
Hvis han havde været fem, havde det været umuligt.
Men hvis det er sådan.
Tak, sir. Tak.
-Hørte du det? -Skal jeg i skole et år tidligere?
-Skal jeg også takke dig? -Tullio.
-Tak. -Selv tak.
-Farvel. -Farvel.
Farvel, lille ven.
-Farvel. -Farvel.
Tak.
Jeg var meget tilfreds.
Jeg gik i skole med min storebror og vennerne.
Jeg tog i vores synagoge.
Jeg havde også mit sorte klæde på,
min stivede hvide krave og dejlige røde knopper.
Men et par dage senere bemærkede jeg noget sært.
En.
To.
Scuola Vanvitelli har en meget stor port
og en meget lille sidelåge.
Alle drengene og pigerne gik ind ad hovedindgangen.
Og kun vi ti, kun os, gik ind ad den sekundære port.
Et kvarter før de andre.
Vi gik også ud af denne port et kvarter efter de andre.
Da stod det klart, at vi var de unormale.
Hvad laver de?
De er jøder. De må ikke træne med os normale.
Vi måtte ikke have kontakt med de andre børn.
Og de sagde tydeligt: "De er jøder. De er jøder!"
Men ikke engang de vidste, hvad det betød.
Alle de små, endda uforklarlige, bekymringer
ramte hverdagen.
For eksempel det faktum, at jøder ikke måtte have radio.
Selv da tænkte og sagde jeg:
"Det er ikke en radiostation."
Hvis det var det,
kunne man sende information til fjenden, men man kunne jo kun lytte til radioen.
Og det slog mig, for det var som at nægte børn et tv.
Og det blev hurtigt værre.
En række løbesedler hærder racelovene mere og mere.
Det er en storm af diskrimination og alle mulige forbud.
Og det er lige meget, at de fleste restriktioner er absurde.
Det, der er forbudt, tæller ikke.
For livet er, hvad de vil gøre umuligt for jøder.
På den måde opnår regimet to resultater samtidig.
Det ene er simpelthen at forfølge jøderne.
Det andet er at få dem til at forsvinde.
Far var vicedirektør i en bank.
Han fik at vide, at han ikke længere var en del af banken,
fordi han blev fyret.
Far spurgte om grunden, og de sagde, det var, fordi han var jøde.
Og far emigrerede til Afrika. Asmara for at være præcis,
hvor man troede, der var arbejde til italienere.
Fordi racelovene ikke var så rigide der,
som de var blevet i Italien.
JØDER
-Hvornår skete det? -I aftes.
Kujoner.
Det er bedre sådan. Tænk, hvis du var indenfor.
Nu skal vi endda være taknemmelige for det, der skete.
Franco, hør.
Gælder dit tilbud stadig?
Er du sikker? Nu er det mere farligt.
-Vi ved ikke, hvordan det ender. -De tog mit job fra mig. Og ved du hvad?
Jeg får et nyt job. Jeg er ligeglad, om det er farligt.
Er det i orden?
Selvfølgelig, Augusto. Skønt.
Lad os komme i gang.
Jeg ved ikke hvorfor, men jeg havde bare lyst.
Jeg samlede et skår op fra vinduet.
Hvem ved hvorfor? Jeg havde bare lyst.
Jeg lagde det i lommen.
Og jeg beholdt det endda efter krigen. Jeg er ked af, at jeg mistede det.
Kanonskud, bombardementer.
Jeg kan huske, jeg havde det efter krigen.
Italiens befolkning!
Ty til våben!
Og vis…
DEN 10. JUNI 1940
…jeres vedholdenhed!
Jeres mod!
Jeres værdi!
Derhjemme så mor så bekymret ud.
Bekymrede bedsteforældre, tanter, onkler og storebrødre.
Når jeg kom hjem, så jeg, at der altid var et billede mindre
eller et bord eller et tæppe.
For at brødføde fire børn
solgte mor alt, hvad hun kunne.
Vi blev praktisk talt fattige.
Men at være fattig er ingen skændsel.
Det er en tilstand.
Så mor tog en beslutning sammen med os
om at udleje et værelse.
Et værelse blev lejet ud til en meget høj herre, som jeg husker godt.
Manden kom.
Vi forstod, at han havde lyttet til Radio London.
Det var en meget vigtig radio
med en italiensktalende vært, som sendte sære beskeder til Italien.
Felice er ikke velvalgt.
Det gav ikke mening for normale mennesker.
Koen giver ikke mælk.
Men for partisanerne, der organiserede sig mod tyskerne,
gav det en masse mening.
Det betød, at flyene via faldskærm sendte medicin,
våben, penge.
Men da mor indså, at han lyttede til Radio London,
sagde hun: "Du kan ikke bo her."
"Jeg har fire små børn, og vi befinder os midt i stormen.
Vær sød at gå."
Manden rejste. Hans navn var Piero Calamandrei.
Han var en af dem, der skrev grundloven.
Hvem fjernede seglet?
Du kan jo lytte til Radio London.
Den gik i stykker.
Ved du det?
Det må have været tjenestepigen, der ramte den under rengøringen.
Det er nemt at reparere.
Jeg tror, den kan repareres.
Kig på de andre værelser.
Kammerat, kig på vores dokumenter.
-Vi er ordentlige. -Dokumenter?
Jeg ved, hvem I er.
Kig på dem under alle omstændigheder.
Det er fint.
Vi går!
Kom så!
-Skal vi bare forsvinde? -Ja, I skal.
Tag den og godnat.
Så bliver du ikke fristet.
Ikke sandt?
Tak mig dog.
Tak.
Der er ikke sket noget.
Det er forbi. Det er forbi, min pige.
Der er også en form for vold
i den bureaukratiske anvendelse af disse love,
som blev opdaget af Anselmi-kommissionen.
Det står i konfiskationsrapporterne.
Forestil dig politiet gå ind i jødernes hjem
for at konfiskere børster, natpotter og værktøj til hverdagen.
Der er to faser i ejerskab af varer.
I en indledende periode fra 1938 til 1943
slibes kanterne til.
Loftet placeres ret lavt
med de varer, en jøde må eje.
Over loftet er man tvunget til at overgive dem
og gennemgå ekspropriering og modtage byttebeviser
til en lavere pris end den på markedet.
Så at købe og sælge jødiske huse var en manna for staten.
Efter 8. september 1943
går det til generaliseret konfiskering
af alle jødiske varer.
Meget få forstod nødvendigheden af at flygte.
De forstod, at det ikke var nok, så de havde brug for viden.
De skulle skaffe visa og papirer for udvandring.
De fleste lande lukkede grænserne for jøder på flugt.
Mange så også muligheden for at forsvinde blive afvist.
Og der var også det tilfældige element, beslutningen om at stole på naboen
i stedet for en fremmed.
For nogle gange kunne det være naboen, der forrådte en
og omvendt, den fremmede, der hjalp med at beskytte en.
Fortæl mig, hvad der sker, mor.
Fru Foà?
Salvatore Pace, Offentlig Sikkerhed. Lad os gå videre.
Lad os se det som en hyggelig samtale. Smil.
Vi har fået en rapport.
Og når det sker, er jeg som betjent nødt til at bekræfte det.
-Hvilken rapport? -De er efter dig. Forstår du?
Og i din position er det nemt at spore dig.
Det er problemet. Det er farligt for dig og din familie.
Og hvad vil du have af mig?
Er der nogen,
bare en af dine venner, som ikke tilhører din race,
og er klar til at registrere jeres hus i hans navn?
Regningerne, vand, lys.
Jeg må tænke over det. Hvorfor?
Gør det straks.
Så forsvinder I endelig.
Måske bliver I til spøgelser for os.
Vi kender ikke hinanden.
Tak. Kom så.
Vi er taknemmelige for kommissær Salvatore Pace,
som hjælper os.
Men vi vidste ikke, hvem han var, og han kendte ikke os.
Så det var en bemærkelsesværdig altruistisk handling.
Ligesom Marcello Magri, som var en ven af familien,
der satte skøder og huslejer i sit navn, selv når han står over for farer
på grund af de straffe, partiet uddelte.
Da USA gik ind i krigen, begyndte vinden at vende.
Den 10. juli 1943 gik de allierede i land på Sicilien.
Kort efter, den 25. juli, bliver Mussolini afsat og anholdt.
Den 8. september erklærede general Badoglio våbenhvile.
Mange italienere troede, at krigen var slut.
Det var den ikke.
Italien var i kaos.
Kongen og regeringen flygtede fra Rom til Brindisi
og forlod den italienske hær uden ordrer.
Hundredtusindvis af soldater blev fanget af tyskerne
og deporteret til Nordeuropa.
Landet delte sig i to.
Syd blev kontrolleret af de allierede,
mens centrum og nord var besat af fascistiske styrker.
Da Livorno blev bombarderet,
blev indbyggerne i Pisa også bekymrede.
Hvad har vi her?
-Hvor er den jødiske kapitalist? -Han bor i det hus.
Spark døren ind!
Hjælp!
Hjælp! Slip mig!
Hjælp!
Slip mig! Hjælp!
Flyt dig! Op med dig, beskidte jøde!
Rejs dig op! Der er ingen tid at spilde.
Hvor er guldet?
Guido, væk fra vinduet!
Vi må væk herfra.
Vi gør det her.
Tag Flora med hen til din tante.
Guido og jeg kan besøge min bror i Calci.
Mussolini, befriet af nazisterne, vender tilbage til magten
og bliver overhoved for Salòrepublikken,
som strækker sig fra Lazio, inklusive Rom, til midten af norden.
Mens de allierede styrker støtter kong Vittorio Emanuele III
i kongeriget Italien, som udgør hele den sydlige del,
vælger Mussolini at følge Hitlers vrede.
De, der tilhører den jødiske race,
erklæres officielt fremmede og fjender.
Jøder, alle jøder, skal arresteres
og deporteres til koncentrationslejre i Tyskland og Polen.
Frihed og fred syntes så nær.
Men for italienske jøder er det begyndelsen på det værste mareridt.
Carta di Verona er et godkendt dokument midt i november 1943.
Den har en række mål i det sociale felt.
Og indeni står der,
at de, der tilhører den jødiske race, er fremmede,
og i denne krig tilhørte de fjenden.
I det øjeblik mister italienske jøder deres statsborgerskab.
Træk vejret.
Vil I lige komme med ud?
Barnet har lungebetændelse.
Han skal indlægges nu.
Det er umuligt.
-Det er umuligt. -Hvorfor?
Fordi vi er jøder.
Derfor gemmer vi os her.
Min far sagde: "Doktor, vi er en jødefamilie.
Vi kan ikke tage på hospitalet, for tyskerne vil føre os væk."
Jeg forstår.
Han er fascist.
Hvad hvis han anmelder os?
Han startede motoren og kørte.
Han kørte.
Efter knap en time…
Det var lægen.
Feberen er stadig høj.
Værsgo.
En tablet hver sjette time.
Hver sjette time.
Fortæl mig, hvordan han har det i morgen.
-Tak. -Tak, doktor.
Dengang var der ingen penicillin, kun den slags medicin.
I en uge kom han to gange om dagen.
Morgen og aften.
Familier har søskende,
sommetider endda tvillinger,
hvis skæbne er beseglet.
Det skal nok gå, Guido.
Der var et år imellem de to Segre-brødre, Amedeo og Alberto.
De to var meget forskellige.
En vinder.
Det var min onkel.
En taber. Det var min far.
Da det blev tid til at flygte,
det sværeste øjeblik for alle,
flygtede min onkel, som nu er gift med en katolik,
op i bjergene med sin kone.
Han efterlod bare min far med to forældre.
Bedstefar, meget syg med Parkinsons,
og bedstemor, som var ved at blive skør
på grund af frygten og chokket.
Min far, en enestående søn og far,
var så enormt splittet.
Han ville beskytte mig.
Men hvordan kunne han efterlade sine forældre alene? Hvordan?
De nazi-fascistiske styrker implementerede straks deres deportationsplan
og valgte en by at starte i.
Deportationerne skulle begynde i Napoli.
Tyskerne havde planlagt det hele godt.
Oberst Scholl,
chef for Campania-regionen og udstationeret i Napoli,
organiserede alt meget omhyggeligt.
Han valgte endda musik, der skulle ledsage jøderne.
For at lette den jødiske march.
Det var Lacrimosa fra Mozarts sjælemesse i D-mol.
Men oberst Scholl undervurderede napolitanerne.
For på fire dage lykkedes det napolitanerne at knuse tyskerne.
Blandt partisaner, drenge og piger
flygtede tyskerne på fire dage.
Napoli er den eneste by i verden,
som blev befriet alene uden hjælp fra nogen hær.
Den 9. oktober i Trieste og den 16. oktober 1943 i Rom
arresteres tusindvis af jøder
læsses efter nogle undersøgelser på kvægtransporter
og sendes i koncentrationslejre i Centraleuropa.
De 1.259 personer, der bliver anholdt i hovedstaden, inkluderer 207 børn.
Men kun 15 mænd og en kvinde vender hjem fra Auschwitz.
Mange i Rom får reddet sig selv
ved at gemme sig i klostre, der modigt åbner deres døre.
Det er dokumenterne på en pige, der studerede her
og på grund af krigen er ikke vendt tilbage endnu.
Nu er de dine. Der står Maria Cristina Cataldi.
Det er dit navn fra nu af.
Du svarer kun, hvis de bruger det navn.
Lia findes ikke længere. Glem hende for nu.
De gav mig en 11-årigs navn,
der hed Maria Cristina Cataldi.
Det bedste for en jøde er at blive kaldt Maria Cristina.
Efternavnet er lige meget.
Jeg ved, at for mange jødiske børn
var det en tragedie at miste deres navn.
For mig var det ikke en tragedie.
For mig var det som at blive en anden, lad os sige, i et skuespil.
Før de spiser, laver pigerne i spisesalen altid et kors.
Maria Cristina, det bør du også, ellers vil de andre forstå.
-Kan du gøre det? -Ja.
Ja, mere eller mindre sådan.
Men du gjorde det forkert.
Katolikker gør sådan her, fra venstre til højre.
Du gjorde det som en ortodoks fra højre til venstre.
Bravissima.
Fiamma.
Kom her.
-Ja, mor. -Det er Maria Cristina.
Fra nu af er hun i lokalet med dig.
Ledsag hende, så hun kan få sine ting på plads.
Af sted.
Jeg hedder Fiamma. Kan du lide det her?
Det ved jeg ikke. Måske.
Det skal nok gå.
Hvis du vil, kan du sove hos mig og min søster, Fioretta.
-Hej. -Hej.
Selv i klosteret var faren tæt på.
Fordi tyskerne kom to-tre gange.
Og en gang…
Jeg hørte det for et år siden fra en søster, der stadig lever.
En gang ledte de efter jøder.
Men de nøjedes med de to første etager.
Ved en slags mirakel.
Da de skulle til at gå op på tredje sal,
hvor jøderne gemte sig, forsvandt de.
Hvis man er nordpå,
hvor området er i hænderne på nazistiske fascistiske styrker,
er det eneste håb at forblive skjult eller flygte til Schweiz.
Min far fandt et system,
der dengang virkede som en måde at redde bedsteforældrene på.
En tilladelse fra Como Station.
På grund af hans alder og helbred
udstedte Como Station en tilladelse til to gamle mennesker,
hvor der stod, at de ikke kunne skade det tyske rige.
Det var da, vi prøvede at flygte til Schweiz.
Er vi der? Er vi i Schweiz?
Ikke endnu.
Og herfra bliver det farligere.
Det er fuldt af patruljer.
-Hvad så? -Det er 1.000 lire mere.
Hvorfor? Jeg har allerede givet dig 1.000 lire.
Så finder I selv Schweiz.
Nej, vent. Vent.
Det er guld. Den er værd mere end 1.000 lire.
Vi var…
to småborgerlige mennesker mod bjerget.
Umuligt, grotesk.
Min far sagde altid: "Vi klarer det aldrig."
Jeg sagde: "Det er vi nødt til. Kom så, kom så."
Og jeg følte mig som en slags heltinde
på bjergene bag Varese.
Bag smuglerne, som sagde:
"Hurtigt, ellers kommer patruljen og skyder!"
Over bjergkammen. Det er Schweiz.
Skal du ikke med?
I skal til Schweiz, ikke jeg.
-Kuffert. -Værsgo.
Den kommer før dig, bare vent.
Da vi ankom til Schweiz, var vi glade.
Jeg sagde: "Se, far. Vi gjorde det!" Og vi krammede lykkeligt.
Men nej.
Stop. Hænderne op!
Hvem er I?
Jøder. Italienske jøder.
Dokumenter.
Gudskelov, I kom.
Vores liv er i fare. Det ved I godt, ikke?
Jeg ved kun, at du kunne være desertør.
Det var en forfærdelig mand.
Han foragtede os, kaldte os løgnere,
og sagde, at det ikke var sandt, at jøder blev forfulgt i Italien.
At min far som 43-årig ville undgå indkaldelse.
Han glemte, at på grund af fascistiske racelove
måtte jøder ikke deltage i militærtjenester.
Før os til din overordnede, så forklarer vi.
Jeg fører jer ingen steder! Gå tilbage til, hvor I kom fra.
Du forstår ikke, hvad det betyder for os.
Du forstår det ikke! De slår os ihjel!
Jeg beder dig! Jeg beder dig!
Jeg kastede mig ned på jorden og tryglede.
Han truede os til at vende om med en pistol.
Da vi blev anholdt ved grænsen,
forstod jeg stadig ikke,
hvorfor jeg var der med min far,
Det var umuligt at forestille sig, hvad der ville ske senere.
Jeg var bare i mine tankers vold,
selvom jeg blev for tidligt voksen af det, der skete.
Men da jeg først kom ind
i Vareses kvindefængsel,
med de digitale fingeraftryk, fotografierne…
Hvorfor?
Hvorfor? Hvorfor? Hvorfor?
I det tomrum var jeg besat af spørgsmålet:
Hvorfor var jeg der?
Så sendte de mig til Como-fængslet
og derefter til San Vittore-fængslet i Milano.
Jeg blev født i Milano og cyklede altid rundt om fængslet.
Men jeg troede aldrig, jeg skulle se det indefra.
Det fængsel, jeg så udefra.
Og efter 40 dages
fængsling i celle 202, femte blok,
hvor min far og jeg boede…
Efter at have klaret kvalerne
ved at se ham blive fjernet to-tre gange om ugen
til frygtelige Gestapo-afhøringer…
Da blev jeg voksen.
Når han kom tilbage, og vi krammede,
var jeg hans mor.
Jeg var hans søster.
Han var mit barn, som skule trøstes.
Så kom dagen,
hvor en tysk embedsmand trådte ind på scenen
og sagde, at vi skulle af sted til en ukendt destination næste dag.
Hvordan kan man se i vognen? Hvordan har man det?
Hvordan…
Hvordan accepterer man det?
Hvad undrer man sig over?
Hvorfor? Hvem gjorde det?
Hvem stod bag det her?
De er mennesker ligesom os. De er ikke skøre.
Først græd alle i vognen.
Disse tårer, som ingen tørrede op.
Frygten for at blive spærret inde.
Og så græd ingen mere.
Og der var bønnen.
Bønnen fra dem, der var samlet i midten af vognen,
som takkede Gud.
Vi kiggede misundeligt på dem.
De priste Gud selv i den situation.
Hvor var Gud?
Jeg ved det ikke.
Det var jødisk påske.
Familien til to piger i gruppen, to jødiske piger, tror jeg,
besluttede, at en enkelt dag til jødisk påske
kunne de komme hjem.
Bare én dag.
De sagde faktisk: "Tyskerne ved ikke alt."
De ord ramte mig, så jeg sagde til min mor:
"Det er sandt, hvorfor tager vi ikke også af sted en dag?"
Min mor sagde: "Glem det."
Tyskerne vidste alt,
fordi naboerne sladrede.
Og børnene blev fjernet sammen med hele familien.
Og vi ventede på dem.
Vi ventede på, at de kom tilbage dagen efter.
Ja? Sig det.
Åh nej.
Hvornår skete det?
Og pigerne?
Tak.
Er der noget nyt?
En stikker.
De tog dem. Alle sammen.
Selv Fiamma og Fioretta?
Ja, også pigerne.
Nonnen måtte fortælle os det.
Alle græd og græd.
Et drama, der gennemsyrede kroppen.
I januar 1944, krigens værste år,
gik amerikanerne i land i Anzio, 60 km fra Rom.
Men det ville tage dem seks måneder at befri hovedstaden.
I de områder, der allerede var under de allieredes styre,
begyndte afskaffelsen af racelovene den 20. januar.
Men vejen blev langsom og hård.
-Jeg slår dig ihjel. -Rend mig!
-Stop. Hvad laver du? Stop. -Hvem er du?
Gå væk! Han er fascist og skal henrettes!
Jeg er jøde! Og denne mand reddede min søns liv.
-Dræber du ham, hvor er retfærdigheden så? -Her.
Og hvis du ikke forsvinder, skal du bekymre dig om dit liv.
Nej, det passer! Vi er jøder, men han reddede mit liv.
Hvad betyder det? Han er stadig fascist!
Og du? Vil du være som ham?
Han var fascist som 90 procent af italienerne.
Lad os sige, at 70 procent var anti-fascister.
20 procent var mini-fascister.
Og så var der ti procent, der var tåbelige, beskidte, forbrydere,
der gjorde det, de gjorde.
På trods af de allieredes fremrykning
blev så mange som 7.172 italienske jøder, inklusive næsten 1.000 børn,
deporteret til Tyskland og Polen, især til Auschwitz.
Kun et par hundrede overlever.
I stedet for at bruge ressourcer på at bremse fjendens fremrykning
fremskynder nazisterne og deres allierede implementeringen
af den endelige løsning mod jøderne.
Vi kom til Auschwitz.
Han fløjtede, skreg og råbte på tysk.
Vi kastede os ned fra vognene med stive ben.
Folk, der ikke kunne gå ud, blev smidt ud af vognen.
Og der, på den "Judenrampe",
den for længst klargjorte, kunstige station,
kom man til en verden, der ikke var en verden.
Man kom til et mareridt.
Man var en del af et djævelsk design,
man ikke var klar til, og man undrede sig over hvorfor.
Og så slap jeg min fars hånd for evigt.
Og jeg håbede, han også troede, vi ville mødes igen den aften.
Men…
Det kom vi aldrig til.
Men der vidste vi det ikke.
Jeg håber, han heller ikke vidste det.
I første skur…
blev man afklædt.
Man blev glatbarberet.
Ens nummer er tatoveret på ens venstre arm.
Man var ikke længere den, der stod i vognen for to timer siden.
Hvordan kan man
Ikke blive skør som 13-årig?
Jeg så den verden…
hvori orden, alvor og terror
gjaldt alle mennesker, så længe de var i live.
og forvandlede en til et tal.
De gjorde en til en "Stück", en genstand,
ligesom ens mordere ønskede.
Jeg så heldigvis ældre ud, end jeg var.
Både fordi jeg var meget høj
og fordi rejsen udtørrede mig.
Så ingen spurgte til min alder.
Senere opdagede jeg, at de kunne betragte mig som en 15-årig
eller en 16-årig.
Fordi man som 13-årig røg i gaskammeret.
Et par dage senere blev jeg sendt på arbejde på en fabrik.
Vi lavede kasser til maskingeværer.
Det var en fabrik, der arbejdede for krigen.
Ved maskinen stod der en fransk pige ved navn Janine.
Hun var en køn pige.
Og selvom det var yderst forbudt,
udvekslede vi altid et par ord, når vi kom og gik.
Efter at have arbejdet sammen i flere måneder
skar maskinen to knogler af to af hendes fingre.
De følgende dage var der en udvælgelse.
En forfærdelig en, som de nogle gange gjorde for at reducere alle de syge,
alle dem, der ikke længere kunne arbejde, og sendte dem i gaskammeret.
Det var øjeblikke, hvor man var rædselsslagen.
Man havde en overvældende frygt, når man ankom.
Ens hjerte bankede voldsomt.
"Jeg vil leve. Jeg vil leve. Jeg vil leve."
Vi skulle stå på række,
og stå, hvor der var to embedsmænd.
Og de…
Forestil dig en nøgen kvinde foran uniformerede mænd.
De kiggede på hende forfra, bagfra og i munden.
Så gjorde de en fantastisk gestus…
"Gå, du må leve denne gang."
Man følte sig taknemmelig for morderen. Man var stadig i live og glad.
Bag mig stoppede de Janine.
De besluttede at sende hende i gaskammeret.
Det var forfærdeligt.
Jeg blev en sulten, egoistisk ulv,
som ikke længere var villig til at elske nogen
og holdt alle på afstand.
Jeg vendte mig ikke om. Jeg sagde ikke: "Farvel, Janine.
Jeg elsker dig.
Vær modig."
Eller bare "Janine".
Jeg tog tøj på igen.
Og næste dag stod en anden arbejder i hendes sted.
Jeg tilgav aldrig mig selv.
Janine blev ikke gammel.
Fordi hun blev født.
De allierede tropper på den ene side og den sovjetiske på den anden
rykkede frem og kom tættere og tættere på koncentrationslejrene.
I Polen forlod nazisterne lejrene, der snart erobres,
og begyndte at sende de deporterede jøder til Tyskland.
Auschwitz blev befriet den 27. januar 1945.
En dato, der nu fejres som Mindedag.
Ordren kom om at forlade fabrikken
og begynde at gå.
Denne march blev senere kaldt Dødsmarchen.
Hvordan går man først gennem Polen?
og så Tyskland?
Man gik over 700 kilometer.
En fod og så den næste.
Hvordan gør man det?
Falder man, bliver man dræbt af en vagt,
som har ordre om at skyde enhver, der falder, i hovedet.
"Du kan ikke dø på den vej i den blodige sne.
Du skal leve."
Og en fod foran den næste og en foran den næste.
Man går, går, går.
Man ser folk dø på gaden, man ser dem falde.
Og når jeg tænker på den pige,
som gik i sneen uden at kunne støtte sig til nogen,
alene, helt alene,
i det onde univers,
som bearbejdede alt det, der var sket med hende
med de ting, hun så…
Min smerte er uendelig.
Hvordan klarede hun det?
Hvordan har hun overlevet og er gammel nu?
Hvordan?
Den 1. maj går Den Røde Hær ind i Malchow-koncentrationslejren,
nord for Berlin, hvor Liliana Segre er fange.
Nazisterne flygter i rædsel
og forsøger at camouflere sig som fanger.
Så så jeg lederen af den sidste lejr,
en forfærdelig SS-officer,
piske de døende kvinder, vi var blevet,
slå for at bevise, at han er et monster.
Jeg havde drømt om hævn i over et år.
Jeg følte had og desperation indeni.
Da jeg så ham kaste sit våben på jorden…
var jeg meget fristet.
Jeg tænkte: "Nu skyder jeg ham med pistolen."
Det føltes som den rigtige afslutning
for al den vold, jeg led, og for at se andre lide.
Men det var kun et øjeblik.
Jeg forstod, at jeg ikke var som min morder.
At jeg valgte livet og ikke kunne tage det fra nogen.
Fra det øjeblik var jeg den frie kvinde
og den kvinde af fred, jeg er nu.
MILANO, SEPTEMBER 1945
-Hej. -Hej.
Gå med dig.
Vi har intet at give.
Antonio.
Kan du ikke genkende mig?
Jeg hedder Liliana. Liliana Segre.
Du godeste.
Liliana. Liliana.
Jeg vidste det.
Jeg vidste, du var i live.
Se her.
Det er det Røde Kors-kort, jeg sendte fra Tyskland.
Undskyld, det var den eneste adresse, jeg havde.
"Undskyld"?
Så snart det kom, ringede jeg til din onkel Amedeo.
Ingen bor her nu, men de gav mig din telefon.
Kom med op til hytten. Vi ringer med det samme.
Tilbage og hjem.
Jeg tror, begge koncepter er umulige i dette tilfælde.
Så snart man bydes velkommen tilbage
af overlevende slægtninge,
og man prøver at leve igen…
Selv i god tro bliver man ofte bedt om at foregive.
Paradoksalt nok, for mange,
er den efterfølgende stilhed det virkelige traume.
Ikke at kunne fortælle eller blive forstået.
Man lukker sig inde i stilheden.
Mine slægtninges ansigt, da de så mig…
Der var en skuffelse i deres ansigt.
De var så overvældede foran det væsen,
som var så ulig den, de havde forestillet sig at møde.
Så ulig den søde lille pige fra deres sidste minde.
Var det godt, min kære?
Spis. Det er godt.
Der.
Så du bedre kan læse det.
Vil du spille lotto med dem?
-Sig undskyld til din tante. -Hvorfor?
Det var hende, der kiggede på mig. Hendes ansigt!
Liliana, det er forkert.
Amedeo, bare rolig. Det gør ikke noget.
Liliana, til æblet… Kniv og gaffel.
Hvad ved du om æbler?
Æblet er en gave fra Gud.
Ved du, hvor meget jeg tænker på din kniv og gaffel?
Jeg var jomfru.
Det var mit største problem.
De fik mig undersøgt. De troede ikke på det.
Det var ydmygende.
Der skete ikke noget på den måde.
Vi blev ikke voldtaget. Det er en myte.
Vi var skeletter, uhyrer, beskidte og havde bylder.
Ville rare tyske soldater vælge os?
De valgte deres ligeværdige.
Jeg var også anderledes end mine venner,
der tænkte på drenge, nyt tøj og fester.
Og jeg kunne følge med i skolen.
Privat indhentede jeg fem år på et.
Det, jeg lærte mest, var…
at holde op med at håbe på at finde min far.
Lyttere, mine damer og herrer,
vores Nye Stemmer-konkurrence fortsætter.
Mange breve er allerede ankommet, men vi forventer mange flere.
Skriv til RAI, Radio Audizioni Italiane.
Det var efter krigen, og vi lyttede til den radio, vi havde fået tilbage.
Det var en quiz.
De stillede spørgsmål, og børnene kunne skrive.
Så jeg skrev et brev for at kunne deltage i konkurrencen
og fik min mor til at læse det.
Mor!
Konkurrencen sagde, at de forventede nye breve.
Hvis de vælger en, lader de en synge.
Lad mig læse det.
"Kære radio, jeg er Lia Levi, en jødisk pige."
Mor, hvad laver du?
Vi skriver det om.
Du er ikke jøde. Forstået?
Du er en pige. Bare en pige.
Jeg forstod det ikke, og hun gentog det.
"Du er ikke jøde. Du er bare en pige."
Det var rørende.
For først forstår man den slags ting svagt.
Men sådan går det op for en. Det er et koncept, ikke bare et ord.
Heldigvis, tre år efter jeg kom tilbage,
var jeg ved havet med mine bedsteforældre en sommer.
Jeg kom ind i en vennegruppe drenge og piger ved havet.
Og gruppen accepterede mig.
Jeg bemærkede straks en dreng.
Vi begyndte at snakke.
Og jeg kunne lide ham.
Jeg følte mig faktisk feminin.
Før det var jeg en fattig pige.
Han så min tatoverede arm og sagde:
Jeg ved, hvad det er.
Du må have lidt meget.
Jeg ved det, fordi jeg også var fange.
Jeg så mange som dig.
Han var en IMI, en af de 600.000 fattige ubevæbnede,
der valgte koncentrationslejren
for ikke at blive knyttet til Salòrepublikken.
Lad os gå.
Ja.
Så vi blev meget forelskede i hinanden.
Han tog mig i hånden og lærte mig, det var mig,
efter at have valgt at vende tilbage til det såkaldte civiliserede samfund,
der måtte tilpasse mig.
Jeg kunne ikke kræve, at andre tilpassede sig mig.
Og med hans kærlighed, med hans hånd stramt om min,
fik jeg mit livs største mirakel.
Det var ham.
Da jeg begyndte i mellemskolen,
var mine følelser intense.
Fordi jeg forstod, at jeg havde genvundet min frihed.
Men mest af alt genvandt jeg værdigheden.
Og ingen havde ødelagt mig.
Det hele forsvandt lidt efter lidt.
Og i 1947 døde min far.
Min mor opfostrede sine tre børn med familiens hjælp.
Vi gik tilbage til arbejdet, og livet fortsatte.
Og nu sidder vi her og snakker om alle disse fine ting.
Heldigvis var tiden med os.
Tiden, som er så god til at trøste.
Den trøster. Den læger ikke.
Hvad har jeg tilbage?
At jeg skabte mig selv dengang.
Jeg er ikke sådan her, og der er et fjernt minde.
Min skabelse, min livsstil…
Selv i, hvordan jeg forsvarer mig mod livet,
har jeg arvet fra den tid.
Selv nu er der problemer,
forhindringer i livet, men jeg tror…
"Vi gjorde det. Vi kan gøre det igen."
Liliana, Lia, Tullio og Guido er skæbnens børn.
I årene efter krigen arbejdede de, blev gift
og stiftede familier.
Det her har været deres sejr over dem, de betragtede som fjender.
LILIANA SEGRE BOR I DAG I MILANO, HAR TRE BØRN OG FEM BØRNEBØRN
DEN 19. JANUAR 2018 UDNÆVNTE SERGIO MATTARELLA HENDE TIL LIVETS SENATOR
TULLIO FOÁ BOR STADIG I NAPOLI
HANS MOR DØDE SOM 103-ÅRIG
HAN OG HANS BRØDRE SER HINANDEN REGELMÆSSIGT
GUIDO CAVA BOR I PISA
HAN BLEV FORMAND FOR DET JØDISKE SAMFUND I SIN BY
LIA LEVI BLEV IKKE SANGER
MEN MANUSFORFATTER, FORFATTER OG JOURNALIST
DEDIKERET TIL ALLE BØRN, SOM STOPPEDE HADET I AT VOKSE
Tekster af: Anna Rask