EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
HALSTON III FÖR JCPENNEY
Det där bältet funkar inte.
Okej, gå.
Gå.
Är det så här det har blivit, Sassy?
Det var en bländande visning.
Borde det inte stå hundra personer här och säga exakt det du sa?
Folk som stannar uppe för länge och har för kul.
Men det är bara du och jag.
Och du har betalt för att jag inte ska vara ensam.
Du har recensionerna, eller hur?
Jag vill inte höra dem.
Alla är avundsjuka på mig sedan jag blev en sådan stjärna.
Jag gör dem förvirrade.
De ser mig på Donahue och sen ser de mig ute
med Barbara Walters, Andy Warhol eller Cher.
Jag fattar. Jag fick för mycket. Jag skulle också hata mig.
Vad är den främsta kritiken, tror du?
Det är nog mest det att du en gång i tiden gav du dammodet en ny skepnad.
Du omslöt kvinnor i känsla.
I din goda smak.
Nu är det bara sweatshirts, dragkedjor och...
Dra åt helvete.
-Det är inte jag som säger det. -Jag skojar bara, gumman.
Läs en.
Okej.
"Den nya kollektionen för JCPenney är Halston..."
Läs vidare.
"...är Halston i en blek och urvattnad version som inte gör modeskaparen rätta."
Läs en annan.
"Halstons megakollektion för varuhuset undergrävs av illa betänkt passform."
-"En rödsvart jerseydräkt till exempel..." -Jag hör dig inte!
"...visas på en realistiskt kort, knubbig modell
men är så slarvigt skuren att den dränker henne."
"Däremot finns en lila omlottklänning som är för snäv för att lämpa sig för lunchen
eller ens på singelbaren nere på hörnet."
Jag struntar i recensioner.
God morgon, hur står det till?
God morgon, allihopa.
Hej.
Hur står det till?
-Det var en Moser, din jävla idiot. -Det skiter väl jag i.
Du bryr dig bara om dina helvetes saker. Så värdefulla.
Vet du vad det värdefullaste du har är? Jag.
Ja, du är min klippa, Victor.
Fan ta dig.
Victor. Vad ska jag göra för att få dig att försvinna?
Du skulle inte kunna.
Du skulle lipa: "Snälla, Victor, gå inte. Du är ett geni. Allt är på grund av dig."
Det har jag aldrig sagt.
Skitsnack. Du tar all ära och alla pengar, men du vet att allt kom från min hjärna.
Tar jag åt mig äran? Nej, du behandlar mig som en hund.
Victor.
Säg bara vad det är du vill ha.
En miljon dollar.
Jag vill ha en stor lokal, som Warhol.
En egen Factory för min konst.
Andra gör fan allt åt Andy. Så vill jag ha det.
En miljon dollar får du tillbaka på ett år.
-Det är en bra affär. -Du är inte klok.
Jag förtjänar det.
Det gör du verkligen inte, men jag vill att du försvinner.
Det vill du inte. Jag vet mycket skit om dig, Halston.
Jag har alla våra hemmavideor.
Tror du damerna på JCPenney vill höra om dina sovrumsvanor?
-Våga fan inte. -Jodå, bitch.
Betala mig, annars får Donahue den.
Kommer du med utpressning nu? Efter alla år jag har beskyddat dig?
Jag har försörjt dig. Ska det sluta så här?
Dra åt helvete och kom aldrig tillbaka.
Du bröt näsan på mig, för fan. Jag stämmer dig.
Susan!
Det är nåt fel på siffrorna.
Det står att vi lade 40 000 dollar på orkidéer förra året.
-Nej, det stämmer. -Resekostnaderna, då?
Här. 354 000 på ett år? Har nån lagt till en nolla av misstag?
Han tar limousinen överallt. Den kostar 5 000 dollar i månaden.
Och förra månaden var det en hyllning till Martha Graham i Paris.
Då köpte han nya Goyard-resväskor och flög dit med 11 anställda i privatjet.
-Alla bodde på Ritz. -Varför flög han dit för Martha Graham?
De är vänner. Han finansierar hennes danssällskap.
Men varför betalar Esmark för det?
Testtyger: 750 000 dollar. Jag menar...
Nån lurar oss här. Vad kostar en tygtrasa? Fem dollar?
Det är inte trasor han skapar med.
Om klänningen ska vara siden så skapar han i siden.
Det är ju tygerna som är hans lockelse. Hur det faller och så.
Han är en konstnär som arbetar med tyg.
Så är det bara.
Vad tror du skulle hända om jag gick till Esmarks styrelse
och sa att avdelningen jag ska förbättra
inte kan styra sina kostnader för "så är det bara"?
-Vad tror du händer då? -Du får sparken.
-Halston! Underbart. -Han är i telefon.
Förlåt, Liza. Jag måste gå.
En macka med äggsallad kom precis in på mitt kontor.
-Puss och kram. -Ja. Ring mig sen.
Dina utgifter är för höga. Du skulle ju fixa det.
Du lider av vanföreställningar, Carl. Det har jag aldrig sagt.
Det jag skapar åt er måste beskrivas som ett herkulesarbete.
Siffrorna speglar hur jag lyckas med det.
Ni har fått resväskor, solglasögon. Ni har fått stickat, ni har fått bälten.
Herrkläderna, då? Heminredningen? Du skulle gjort dem för tre veckor sen.
-Var är de? -Det här är inte konserver, Carl.
Jag jobbade inte med konserver.
Jag var chef på Playtexavdelningen på Esmark
och nu är jag chef på Halstonavdelningen.
Jag ritar inte tamponger, Carl. Men du ber mig väl snart om det.
Jag jobbar ihjäl mig här. Sju dagar i veckan.
Jag vet. Du bränner ljuset i båda ändarna.
Jag vet hur du gör det.
Vaktmästarna kommer in på nätterna och fotograferar kokainresterna på ditt bord.
-Vill du se? -Nej.
Du har drogproblem. Eller drog- och alkoholproblem, kanske.
Men jag vet att om du blev normal igen
skulle du och jag kunna få fart på det här.
Normal?
Vad är normalt, Carl?
Är du normal?
Ge mig Mexiko-avtalet. Du behöver inte ens säga ja.
Vifta bara med handen, så är det klart.
Allt är klart. 30 miljoner dollar som du kan fortsätta spendera som du vill.
-Nej. -Säg inte nej förrän du vet vad det är.
Jag vet vad det är, och det är slutdiskuterat.
Mitt varumärke är redan tillräckligt urvattnat.
Jag kan inte ge mitt namn och mitt arv åt licenser som andra har designat.
Folk jag inte ens känner. Det vägrar jag. Försvinn härifrån nu.
Vifta bara med handen.
Nicka.
Titta på mig, Carl.
Jag nickar inte.
Nej, tack. Det räcker nog för mig.
Halston.
Du ser trött ut.
Det är tröttsamt, Martha.
Ena foten i graven.
Jag skojar bara. Det är lite stressigt bara.
Får jag säga en sak? Kärleksfullt.
Förlåt att jag pratar om kritiker, men du vet väl vad man säger om kritiker?
Ingen gillar mig längre. Jag vet.
Ja ja. Quel dommage.
Ja, men Halston, du verkar inte gilla dig själv heller.
Det är det som är poängen. Jag vet vad du klarar av.
Du kan förtrolla folk igen om du vill. Det är jag helt säker på.
Jag bryr mig bara inte längre.
Jag vet vem jag är och vad jag är.
Jag är konstnär.
Men nu tänker jag bara på pengar.
Jag vill tjäna så mycket jag kan och köra iväg i solnedgången.
Vad är det?
Du lyckades klämma in "jag är konstnär"
och "jag tänker bara på pengar" i samma mening.
-Vad ska jag göra, då? -Nåt annat. Åk och hämta inspiration.
Gör nåt som inte handlar om pengar, för Guds skull.
Som vad då?
Du kan få rita dräkterna till min nya dans.
Jag kan inte med min artrit.
Var mina händer.
Jag vill sätta upp Persefone.
Persefone?
Jag är uppköpt av Esmark, Martha. Jag har redan nedstigit i Helvetet, tack.
Du får total frihet.
Det kunde göra dig gott.
Efterrätt?
Mohammed?
Martha vill ha efterrätt.
Du är omöjlig.
Den här kom precis.
-200 000 dollar för en flygbiljett? -Halston flög Concorde.
Han bad dem att fakturera efter den här kvartalsrapporten.
Fan också!
Ring Betty Ford.
Från hans telefon.
Hallå?
-Hej, mrs Ford, det här är Carl Epstein. -Jag känner ingen sådan.
-Betty, det är Halston. -Halston, är allt okej?
Halston är beroende av kokain och alkohol.
Han har tappat kontrollen och kan inte sköta sitt arbete.
Snälla, låt Halston tala.
-Jag är här, vännen. -Halston, behöver du hjälp?
Det är klart.
Jag behöver tio timmar mer per dag, men det kan du nog inte fixa.
Jag behöver slippa ifrån Esmarkkontraktet.
För ett företag som tillverkar vuxenblöjor kissar de på sig väldigt mycket.
Men du, Betty...
Jag har bara haft det lite jobbigt och är dödstrött.
Men behöver jag hjälp på riktigt ringer jag så klart dig.
Kommer du ihåg den figursydda klänningen du hade på Biancas fest på 54?
Ja, den minns jag väl.
-Det var tider det. -Ja, det var tider.
Men, det kommer fler fina tider. Hälsa Gerry, Betty. Hejdå.
Hur understår du dig?
Vem fan tror du att jag är?
Gör du nåt sånt igen ska jag fan mörda dig.
Hörde du det, ditt fetlabbade fån?
Gå tillbaka till dina jävla konserverade bönor.
Mina vänner. Skeppet Halston har sjunkit.
Drogmissbruket är illa. Bristen på respekt är illa.
Han vägrar att skriva på licensavtal som skulle få avdelningen på rätt köl.
Tyvärr måste jag säga att vi är nere på botten.
Halston kommer till kontoret klockan 18.
Ni förstår, han vaknar först vid klockan 16.
God dag.
Han går raka vägen till sitt kontor och snortar kokain.
-Han pratar osammanhängande. -Silke...
Klockan 19 äter han middag.
"Jag gillar samma slags kaffe och män."
Allt detta innan han arbetar över huvud taget.
Han säger inget till någon.
"...vi har inget homosexuellt kaffe."
Färgen vi behöver här är persimon.
-Jag måste få se det. -Okej.
-Nu? -Nej.
Det räcker för idag. Jag känner ingen inspiration.
Under tiden har personalen varit där sen klockan åtta.
Det är uppenbart vad vi måste göra.
Ursäkta, jag har försökt ringa.
Luren låg av.
Jag hade huvudvärk.
Vem är du?
John David Ridge.
Vad gör du här?
Jag ska hjälpa dig designa så att det går snabbare.
Jag skulle vilja tala med John David Ridge i enrum, tack.
Du förstår nog varför det här är en mardröm för mig.
Ja.
Vilken förödmjukelse.
Vilket svek.
Att bygga något med sitt eget namn, för att sedan bli utbytt.
Du blir inte utbytt...
Men ja, jag förstår att det är väldigt svårt.
Kanske är det fel att säga,
men det är en ära att vara här. För mig.
Bara så du vet.
Det är en dröm att få arbeta med dig, och...
Så overkligt.
Jag har alltid beundrat dig.
Var hittade de dig?
-Jag är kostymör. På Broadway. -Ska vi göra scenkläder nu?
Fast mode är väl alltid en sorts scenkläder.
Vi klär ut oss till något vi inte är.
Jackie Kennedys pillerburk. Det kan man kalla scenkläder.
Du kanske kan hjälpa mig.
Med vad då?
Mitt namn.
Det gör jag gärna.
Jag vill göra en kryssningskollektion.
Karibiska toner, du vet. Vad tror du om det här?
-I akvamarin. -Ja.
Ja, vi kan ha ett bälte där.
-Jag gillar det här. -Åh, tack.
HALSTONS MANSHOROR
Jag fattar inte.
Det är ju förtal!
Jag är för nervös. Kan du läsa den för mig?
Nej!
Liza, om du älskar mig,
så måste du läsa den för mig.
Okej då.
"Alla vet att kändisdesignern Halston trivs i rampljuset."
"En källa som står nära modeikonen talar om en modeskapare på nedgång."
"Han var en ivrig drogbrukare redan på festerna på ökända Studio 54,
men nu missbrukar han kokain även under arbetsdagarna
i sin spegelateljé högt uppe i Midtowns Olympic Tower."
Bla, bla bla...
"Konstnären Victor Hugo är designerns långvarige älskare,
men Halston har också anlitat några av Manhattans dyraste manliga prostituerade."
"De gigolor den omättlige designern tycker om har besökt..."
Det räcker.
Det är illa. Visst. Men tänk på det så här...
Det är Victor.
Han slutar aldrig.
Han har videoband, Liza.
Hemmavideor med honom och mig, och...
Halston...
Hur kunde du göra det?
Du får inte göra dig så utlämnad. Du är ju känd.
Jag vet.
Jag var så hög varje gång.
Jag litade på honom.
Okej, vännen. Gör så här:
-Betala honom. -Nej.
Halston. Betala honom.
Då slipper du honom för alltid och kan gå vidare.
Han får inte en jävla cent.
Han har redan kostat mig mycket.
6572?
Får jag röka?
Hur lång tid har jag?
Det är svårt att säga.
Har du haft några lunginflammationer?
Mörka fläckar på huden?
Det är positivt.
Behöver du prata med någon?
Nej.
Bara med min PR-agent.
Jag har nämligen inte aids.
Jag har levercancer, om någon frågar.
Förlåt, jag tänkte högt.
Nåt nytt på sidan sex?
Nej, men det är en sak du behöver veta.
Du.
Du sa att jag kunde lita på dig. Att du skulle hjälpa mig.
Jag vet inte vad du menar.
Du gav en skiss till Epstein bakom min rygg.
Vi låg åtta veckor efter. Han behövde nåt.
Jag fick inte tag på dig igår. Jag visste inte vad jag skulle göra?
-Hur vågar du? -Hur vågar du?
Hur kan du vara så oansvarig
med imperiet du har byggt under hela ditt liv?
Hur kan du slarva så med ditt eget märke? Ditt eget namn.
Du är den skickligaste man jag nånsin mött, och det kastar du bort.
Jag förstår bara inte varför.
Skicka hem alla.
-Halston, du kan inte säga upp dig. -Jo, det kan jag.
Jag säger upp mig. Så.
Om du säger upp dig bryter du kontraktet.
Då blir du skyldig oss 925 miljoner dollar.
Du godkände en design utan mig, och då bröt du kontraktet.
Då är du skyldig mig 925 miljoner dollar.
Det här går inte. Du sa det själv.
Vi gör allt vi kan för att omformulera ett avtal
som gör både dig och oss nöjda.
-Men jag är inte nöjd. -Det är ett bra avtal.
Vi ber bara om 20 dagar om året.
Tio åt Penney och tio åt dofterna. Resten sköter vi.
Då har du 345 dagar som du inte behöver göra nånting.
Hur kan du inte vara nöjd?
-Visst är det konstigt? -Nick, tala förnuft med din klient.
Här är mitt förslag, Carl: Du drar åt helvete.
Du drar också åt helvete. Och du och du och du.
Ni kan alla dra åt helvete. Jag kan jobba åt nån annan.
Nån som kan hantera talang. Det kan inte du, Carl.
Och lyssna noga nu.
Jag börjar utan nånting, och på ett år blir jag större än nånsin.
Större än Calvin Klein.
Vet du hur? Jag har två saker du aldrig kommer att ha:
Min talang och mitt namn.
Okej. Vi tar en paus så att mr Lewin kan berätta lite för sin klient
om kontraktsjuridik och logik.
PRIVAT - TILLTRÄDE FÖRBJUDET
Ja, jag är på högspänn, Nick. Det erkänner jag.
De vräkte dig och berättade för pressen. Vad föreställde du dig?
Du gav upp hela vårt övertag.
Erbjudandet vi fick ta var 100 gånger värre.
Jag vet, Nick. Det blev för mycket.
Men jag har skrivit under kontraktet och börjat om.
Jag har varit ren i två veckor nu.
Jag är snyggare också. Tack för att du märkte det.
Nu får jag en miljon dollar om året, och behöver inte göra nånting.
Det är inte riktigt så enkelt.
Det är inte så mycket som jag är van vid, men det går nog.
Jag ska börja om och planera in möten med alla.
-Vi hittar en ny sponsor. -Du får inte jobba med andra.
Det kan de inte styra över.
-Det är klart att de kan. Det var avtalet. -Fixa bort det då.
Du har sålt ditt namn, Halston.
Vad du än gör eller försöker sälja är Esmarks egendom.
Hur länge? I ett år?
Fem år?
I resten av ditt liv.
Du är inte Halston längre.
De är det.
I framtiden ska jag alltid se till att läsa kontrakt innan jag skriver under.
Vad får jag göra?
Rita klänningar till dina vänner. Men de får inte kalla dem Halston.
Jag ska göra Oscarklänningar åt Anjelica Huston och Geraldine Page.
Då får du betala för dem själv, och de får inte säga att de bär Halston.
Det är deras skålpund kött, Halston. Det är det du måste ge upp
för att få en miljon dollar om året utan att lyfta ett finger.
Sen har vi ämnet Victor.
Han hotar oss nu.
Om vi inte betalar honom hotar han att skicka banden till tidningen People.
Ge honom pengarna bara.
Jag har saknat dig.
Jag hörde vad som har hänt. Du blev överkörd.
Jag har en plan, och du kommer att älska den.
Halston, snälla. Lyssna på mig. Snälla.
Okej, du och jag, det är klart.
Tack för pengarna. Jag fick min beskärda del, så jag är inte arg.
Du har talang och jag har talang.
Vi löser det här tillsammans. Jag låter dig inte ge upp.
Du blev av med namnet. Vem bryr sig?
Vi startar ett nytt märke som är ännu bättre.
Vi kallar det för "Roy". Alla kommer att älska det.
Vad säger du?
Va?
Är du fortfarande arg för pengarna?
Kom igen, älskling. Du vet ju hur jag är. Och jag vet hur du är.
Jag älskade dig.
Det gjorde jag.
Och...
Släpp henne inte med blicken.
Ansträngning.
Jag måste se mer ansträngning.
Vi återkommer till det här. Nu tar vi lunch.
Hur mår du, vännen?
Utöver cancern och den pyttelilla lunginflammationen mår jag utmärkt.
Jag har ringt dig många gånger. Du hörde aldrig av dig.
-Jag var rädd att du var färdig med mig. -Nej, gumman, aldrig.
Nej, jag behövde tid att tänka.
Du hörde säkert att jag fick sparken.
Nu äger jag inte ens min egen kreativitet längre.
Men du känner mig. Jag måste skapa.
Därför tänkte jag...
Är jag fortfarande välkommen?
-Självklart. -Tack, Martha.
Hur långt är det kvar till premiären?
Men, vännen, den är om en vecka.
Jag gillar utmaningar.
-Mr Halston. -Hej, Susan.
-Du ska ju inte komma hit längre. -Jag ska träffa mr Ridge.
Men...
Hej, allihopa.
Oroa er inte, jag ska inte mörda er.
Vad behöver du, Halston?
Jag har ett projekt.
Jag behöver en assistent som jag beundrar och litar på.
Jag tänkte direkt på dig.
Okej, då har jag inhandlat varenda elastiskt bandage i New York.
Oj. Det är fenomenalt.
Vänta lite.
Färgen tar inte.
Vet du vad som hjälper ibland? Att sluta tänka på hur dräkten ska bli
och istället tänka på hur jag vill att den ska få publiken att känna.
När dansarna rör på sig
vill jag att publiken ska känna som att något drar tillbaka dem.
Dödligheten vi alla vill slippa undan, men som vi inte kommer ifrån.
Det är grekisk tragedi. Persefone.
Jag vill känna hinnan
som skiljer vår värld från himlen, som vi aldrig riktigt kan vidröra.
Om vi bara kunde sträcka oss lite längre...
...skulle vi bli odödliga.
Jag vill liksom linda in dansarna i stora elastanbuntar.
Så varför inte linda in dem i stora elastanbuntar?
Tack, Mohammed.
Det var längesen, H.
Jag klarar inte det här nu, Joe.
Kör.
Jag tänker inte kidnappa dig.
Sassy svarar när jag ringer.
Jag har hört
att Got Tu Go Disco var Broadways största flopp sedan Moose Murders.
Jag har åtminstone inte sålt mitt eget jävla namn.
Din virriga, bedrövliga hynda.
-Joe, jag har saknat dig, -Jag har saknat dig med.
-Hur mår Elsa? Har du hört av henne? -Hon mår bra.
-Hon är som Elsa är. -Bra.
Bra.
Joe...
Säg att du är frisk.
Det är jag.
-Jag hörde att du äntligen dumpade Victor. -Till slut. Det tog sin lilla tid.
Vet du hur många Warholverk han stal från mig?
-Herregud. -Jag tänkte: "Fan ta dig, ta dem du."
Jag såg porslinet du ritade åt Tiffany's. Storslaget.
Jag började nästan slå sönder det i butiken. Så avundsjuk blev jag.
Skitsnack.
Men tack ändå.
Det ska bli så kul att se föreställningen,
och se vad du har hittat på.
Kritikerna kommer att hata det.
De kommer att säga: "Halston har inte sett en glimt av inspiration på tio år."
Vem bryr sig?
Jag är bara glad att du gör något själv igen.
Inte det där storföretagstramset.
Jag har aldrig gjort något själv.
Jag hade ju alltid dig.
Men en sak har du rätt i.
-Jag har sålt mitt namn. -Hjärtat, jag retades ju bara.
Nej, vi får bara ett namn, Joe. Bara ett.
Det är allt vi har här på jorden, och allt vi lämnar efter oss när vi dör.
Jag var inte försiktig med mitt.
Jag sålde det billigt utan att tänka igenom det.
Hundratals miljoner dollar är inte billigt, Halston.
Jo, det är det. Vet du hur jag vet det?
Jag skulle köpa tillbaka det för det dubbla.
Här är det.
Nu är det dags, Joe.
-Dags för vad? -Recensionerna.
Mohammed! Han skulle köpa tidningarna.
-Du struntar ju i recensioner. -Jag måste ju läsa dem ändå.
Det kommer att stå: "Kan någon säga åt Halston att hans tid är över?"
-Du ska få se. -Nej.
Nej, inte jag. Joe ska läsa dem för mig.
-Halston, tvinga mig inte. -Snälla, Joe. Det är sista gången.
Hoppa direkt till delarna om mig.
Jag vill inte höra om tredje dansösen från vänster.
Här är den. Bla, bla, bla. "Martha Graham..."
Bla, bla, bla. "Dansarna..."
"Halstons scenkläder kunde ha blivit föreställningens fall,
men istället stjäl de rampljuset."
Okej, Daily News.
Här är du rubriken.
"Akta dig, Martha, Låt Halston buga sig."
"Scenkläderna som har drömts ihop av stjärndesignern Halston
kommer tyvärr inte att gå att köpa ens i de mest exklusiva boutiquerna."
"Men det kanske är bäst så."
"De är alldeles för vackra för att bäras av vanliga dödliga,
och möter varje utmaning med elegans i Martha Grahams Persefone på City Center."
Okej, Joe. Av med silkesvantarna.
Vad står det i The Times?
Okej.
"Halstons scenkläder får världen att undra
om han egentligen borde ha satsat på teater
istället för på modevisningar."
"Skapelsen med stretchtyget är sensuell, påhittig
och när man tänker på det, unikt djärv."
"Det här kan till och med vara höjdpunkten i hans långa, illustra karriär."
Nå?
Jag struntar ändå i recensioner.
Bravo.
Tack, Joe.
Vad fan gör vi med den nu då?
Jag vet inte.
-Jag har aldrig skurit en kalkon. -Inte jag heller!
Okej. Jag gör det, men du får inte skratta.
Den stackaren har redan mördats en gång, och nu mördar du den igen.
Du ska veta att medan jag gör det här
tänker jag på det där arslet i Olympic Tower.
-Seså. -Nej, jag menar det.
Det han gjorde mot dig... Varför är du inte förbannad på det?
Jag blir inte förbannad längre.
Jag borde tacka honom.
Det var det som gjorde att jag fick lite frid.
Wow. Kan du skaffa lite åt mig också?
-Glad Thanksgiving, raring. -Åh, Liza. Jag älskar dig.
Jag älskar dig.
Tack gode Gud för det här huset.
Jag måste berätta.
Jag ska sälja det.
Och jag har sålt huset i stan.
Va?
Vad ska du göra?
Jag ska åka till västkusten. San Francisco.
Resa lite längs kusten.
Jag fattar inte. Varför?
Liza, se på mig. Du vet ju varför.
Gumman, kom hit.
Kom hit.
Det är ingen fara.
Okej.
Lova att det här inte är slutet.
Nej, nej. Jag kommer tillbaka. Jag lovar.
Förlåt att det här kom så plötsligt.
Det är ingen fara.
Oroa dig inte.
Jag kollar bara läget.
Vi har varit här i över en timme. Ska vi åka?
Snart.
Se hur blått havet är.
Solen träffar det, och färgen ändras hela tiden.
Nu är det silverfärgat.
För många år sedan såg jag den blå färgen
och tänkte: "Vad kan jag göra med den blå färgen?"
Hjärnan började skapa idéer om en ny kollektion.
Eller fler än en.
Kanske alla nyanser av blått.
Kunde den bli klar till hösten?
Vilket omslag skulle den hamna på? Skulle de gilla den?
Men nu...
...tänker jag bara på vilken fin blå färg det är.
Okej, vi åker.
Tack.
Vart ska vi åka?
Vart som helst.
Vi kör bara.
VICTOR HUGO DOG 1993.
ELSA PERETTI BLEV EN AV 1900-TALETS MEST INFLYTELSERIKA SMYCKESDESIGNERS.
HON DOG 2021.
JOE EULA FORTSATTE SOM TECKNARE I MODEBRANSCHEN. HAN DOG 2004.
LIZA MINELLI ÄR FORTFARANDE EN LEGEND SOM LEVER OCH MÅR BRA.
HALSTON TILLBRINGADE SINA SISTA 18 MÅNADER MED ATT KÖRA LÄNGS STILLAHAVSKUSTEN.
HAN DOG I SAN FRANCISCO 1990.
HAN FICK ALDRIG TILLBAKA SITT NAMN.
EFTER BOKEN "SIMPLY HALSTON" AV STEVEN GAINES
Undertexter: Sara Palmer