ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Рой!
Я тільки хотіла…
Цілими днями й ночами ти гризеш мене.
-Не злися… -Не злитися, коли ти будиш мене…
-Я не люблю, коли ти… -Плювати, що мене всі чують.
-Стій! Ні! -Сюди йди!
Я для тебе дещо зробив.
Тисячі людей зібралися
на інавгурацію Джона Фіцджеральда Кеннеді.
Колона рухається вниз по Пенсильванія-авеню,
а натовп прагне хоч би на мить побачити Першу леді,
Джекі Кеннеді, в сукні від Олега Кассіні
і простому, але елегантному капелюшку від дизайнера Голстона.
Щойно прозвучало твоє ім’я!
БЕРГДОРФ ГУДМАН
Перепрошую. Доброго ранку. Вітаю.
Я б сказав, елегантно.
Думаю, мадам, ви будете в захваті.
Що тут у біса коїться?
Що коїться?
Просто Жаклін Кеннеді згадала тебе в розмові.
Ми продали вже 50 таких до десятої години ранку.
Це ж ви, так?
Ви пан Голстон.
Боже, благослови Джекі Кеннеді.
Клята Джекі Кеннеді.
Голстоне, як ти можеш після всього, що вона пережила?
Вона підняла тебе на вершину.
А потім скинула.
Перестала носити капелюшки, щоб не псувати свою гігантську укладку.
Маєш хвилинку?
Вибач, хіба ти не бачиш, який я зайнятий?
Голстоне, маємо звіт за другий квартал.
Продажі упали.
На 30% порівняно з минулим кварталом і на 40% порівняно з позаминулим.
-Тобто діла йдуть угору. -Ні, я цього не казав.
Ти ж знаєш, що вони говорять. Числа.
Хто говорить?
Ой, та всі. Постійно.
Проблема в тому, що люди більше не носять капелюхів.
Так, Генрі. Я в курсі. Я ж їх виготовляю.
Але я мав на увазі, що ти збираєшся робити?
Ну, я тяжко працюю, чаклую великі дива,
але поки моя чарівна паличка не діє,
я не знаю, що робити.
Хіба що вип’ю після нашої зустрічі.
Від пана в кінці стійки.
Він відмовився.
Що не так у коктейлі з амарето? Кісточки?
Боїшся вдавитися? Я сказав, щоб усі повитягували.
Ні, дякую.
-Я замовлю тобі щось інше. -Ні, дякую.
Не приймаю напої від незнайомців.
То скажи мені, як тебе звуть. Познайомимося.
Спочатку ти.
-Я – Ерік. -Чим ти займаєшся, Еріку?
Полюю із соколом.
Брехня.
Ми із соколом – справжні герої. Знищуємо щурів, щоб не розвелися.
Це зараз дуже модне заняття.
Довга шкіряна рукавиця, капелюшок для птаха.
Так збуджує.
Дозволь тебе пригостити.
Можна спитати? Чому твою увагу привернув саме я?
Про що ти?
Чому ти хочеш підчепити мене, а не когось іншого?
Інші мені не сподобалися.
А хіба я вписуюся у твої смаки?
А які у мене смаки?
Білий мужик у шикарному костюмі.
Ой-йой.
А, може, ти просто фанат великих розмірів.
Або…
може, я теж усе життя почувався зайвим.
І білі мужики в шикарних костюмах зневажливо косилися,
бо я не те робив і не з тими спав.
А одного дня я вирішив, що мені начхати.
Ед.
Мене звати Ед.
Спасибі за зустріч, Еріку.
Хоча тебе ж звати не Ерік, так?
Рой.
Хоча це теж не зовсім моє ім’я.
Люди звуть мене Голстоном.
Та йди ти!
Капелюшник?
От цікаво, як комусь може подобатися робити капелюхи?
Це схоже на скульптуру.
Ще дитиною я робив капелюшки, щоб порадувати свою маму.
Ох, любий.
Ти занадто особливий для цих країв.
У мене було чарівне дитинство.
Але я втік з Індіани за першої можливості. У Чикаго, а потім сюди.
Пробився із самих низів.
З грязі в князі.
Такі, як ми…
стікаються сюди з далеких далей, щоб знайти себе.
Пробитися із самих низів.
Я не з далеких країв.
Так, через річку. Я з Нью-Джерсі, але…
Між старим мною й новим – велика прірва.
То що ти збираєшся робити?
Жінки не носять капелюхів.
Що ж, Ед, у мене є план.
Ти колись чув про Ральфа Лівшиця?
Кого?
Нещодавно Ральф Лівшиць приніс у «Блумінгдейл»
колекцію краваток, які були на дюйм ширші, ніж усі інші краватки на ринку.
Марка називалася «Polo».
Йому сказали: «Звузьте краватки на дюйм
і замініть марку на нашу, тоді ми візьмемо їх».
Він відмовився.
І вийшов звідти.
А через два тижні боси з «Блумінгдейл» передумали.
Сказали: «Ми помилилися.
Ми в захваті від цих краваток, зачаровані ними.
Ви можете лишити свою марку. Хай будуть ширші.
І ми хочемо, щоб ви розробили сорочки в тому ж стилі».
Я роблю капелюхи для «Бергдорф» з 1961 року.
Я зробив це грьобане місце знаменитим.
Я проверну трюк Ральфа Лівшиця, тільки масштабніше.
Я не чув такого.
Бо цей гівнюк змінив прізвище на «Лорен».
У мене є план, Ед.
БЕРГДОРФ ГУДМАН
Отже, магазин у магазині?
Авжеж. Ідея проста.
І що там продаватиметься?
Голстон.
Я хочу бути першим, хто представить повну колекцію.
Жінки приходитимуть,
а я буду надавати їм усі послуги персонального дизайнера.
Одягатиму з голови до п’ят у Голстона.
Сукні, білизна, панчохи, туфлі…
Не знаю, Голстоне.
Усім набридли європейські ганчірки.
А що як «Бергдорф Гудман» представить першого американського кутюр’є?
-Тебе? -Ні.
Голстона.
Тобто мене.
Цікаво.
Що ж, спочатку створи для нас кілька суконь.
Гаразд, що було далі? Скільки ти продав?
Ну, ти не повіриш.
Це була ганебна поразка. Нічого не продав. Повне фіаско.
О, Господи. Мені шкода. Ти як?
У повному порядку, не хвилюйся. Я ж геній, а вони – ідіоти.
Доллю тобі напій.
Але що ти збираєшся робити?
Продовжуватиму.
Дефіле не вдалося. Нічого, я знаю, як бути далі.
І як?
Той подіум замалий для мене.
Мені потрібен власний.
Чорт забирай, ти просто неймовірний.
Слухай, я знаю, що ти любиш, коли люди завжди погоджуються з тобою.
Але я здатен на більше, ніж просто підтакувати.
Спробуй сказати щось, що мені не сподобається.
Добре, гаразд.
Твоя колекція для «Бергдорф» виглядала як бетон.
Тому її не продавали. Ніхто не хотів ці сукні.
Ніхто не зрозумів їх.
Сукні не треба розуміти. Вони мають подобатися.
Хочеш стати Баленсьягою? Але він такий один.
Ми повинні знайти твій фірмовий стиль.
Уяви, що я бачу перед собою розкішну жінку
у фешенебельному клубі, одягнену в шикарне вбрання.
Я маю вигукнути: «Це ж Голстон!»
Це значить, що ти в ділі?
Добрий вечір!
Повинна вам зізнатися. У мене є проблема.
З власним іменем.
Наприклад, люди підходять і вітаються: «Привіт, Лізо! Як справи?»
Відповідаю: «Усе гаразд, спасибі. Але я – Лайза. Через "й"».
Або хтось кидає комплімент: «Лізо, який гарний капелюшок!».
А я відповідаю: «Дякую, але мене звати Лайза».
-Лайза! -І це моє волосся.
-Браво! -Чудово!
Лайзо!
Познайомся з Голстоном.
Я бачила вас у залі.
Інша публіка казилася,
а ви завмерли, ніби позували для придворного живописця.
Чесно кажучи, мене трохи відволікав ваш образ Бастера Брауна.
Вам потрібне нове вбрання.
Он як.
-Він мені вже подобається. -Я не сумнівався.
Саме так. Колекція провалилася, і я розумів це.
Тому вирішив плюнути на все.
Я покинув «Бергдорф» і по суті зруйнував своє життя.
Ні. Не думайте про це так.
Ви не плюнули на все, ви зробили собі величезний подарунок.
Ви відкинули весь попередній досвід і відкрилися новому натхненню.
І натхнення прийде до вас.
Знаєте що?
Той капелюх-таблетка, що вдягала Джекі, – це ваша Джуді Ґарленд.
Ми обоє живемо в тіні інших людей.
І обоє намагаємося зробити одну річ.
Ми відсторонюємося.
І стверджуємо, що хочемо йти власним шляхом.
Я…
Я не хочу бути просто донькою Джуді Ґарленд.
А ви не хочете бути лише капелюшником Джекі О.
Чому ви одягаєтеся як мале дівча?
От! Гарне питання. Чому я так роблю?
Це мило, але я не думаю, що ви насправді така.
Ви жінка. І маєте одягатися відповідно.
І тільки ви зможете мені допомогти.
Думаю, так.
П’ЯТА АВЕНЮ, 24
Знімай ліфчик і трусики.
Голстоне, ти заграєш до мене?
Навряд чи.
Так, потримай-но. Тут буде комір.
Тепер…
Готова?
Ось так.
Стиль Голстона.
Нічого собі!
Голстоне, ти геній!
Матінко!
Краса.
Це місце – простір для творчості. На третьому поверсі буде швейний цех.
Найсучасніше обладнання, як у Баленсьяги в Парижі.
Це кімната для відпочинку,
а там буде ательє, де відбуватиметься основне дійство.
Я хочу дарувати абсолютно нові враження.
Жінки приходитимуть сюди
і відчуватимуть, ніби перенеслися в зовсім інший світ.
Який дизайн ти хочеш?
Ну, у стилі Голстона, насичений, фактурний, елегантний.
Ніби Шангрі-Ла у Верхньому Іст-Сайді.
Гаразд, Голстоне. Як давно ми знайомі?
Ой-йой.
Ти мені як рідний.
Але твої задумки коштують дорого, а я знаю, що грошей у тебе нема.
Брехня!
З усіх людей тільки ти можеш це втілити.
Твої роботи в Opera Club і Met…
Це коштувало купу грошей.
Лише ти можеш справитися з цим.
Ти навіть чортів Key West зробив модним, Анжело.
Друже, я тобі не по кишені.
Невже ти не можеш урізати ставки?
Ти мене зовсім не чуєш.
Слухай, я даю тобі можливість підкорити нью-йоркський бомонд.
Вони входитимуть у ці двері, оглядатимуть інтер’єр,
і говоритимуть: «Неймовірно! Хто дизайнер цього місця?»
Бог бачить, це вартує куди більше, ніж гонорар за Opera Club.
-Ти серйозно? -Я колись брехав тобі?
-Добре. -Ти мій герой!
-Перестань. -То що скажеш?
Ти в гарному настрої.
Я завжди мріяв
об’єднати ательє та цех під одним дахом.
Я знайшов і орендував таке місце.
-Де? -На розі 68-ї й Медісон.
Ти будеш вражений, я гарантую. Неймовірне місце!
І я зібрав команду. Талановиті невдахи, усі до одного.
Джо Юла буде ілюстратором. Він геній.
Він створював колекції для «Vogue», «Живанші» й Коко Шанель.
Шик складно відобразити в малюнку. Це невловимий ефект, але Джо зможе.
Нащо тобі ілюстратор?
Я хочу бачити всю колекцію перед очима.
«Оце прибери. Зроби виріз нижче».
Це особливий тип стосунків між дизайнером і його ілюстратором.
Джо буде додатковим мозком, але припини мене перебивати.
-Вибач. -Ельза Перетті.
Моя модель для примірок. Італійка.
З багатої сім’ї, але вона порвала з ними.
Вона неймовірна. Очей не відвести.
Деякі моделі – просто вішаки для одягу. Вона органічна.
-А хіба твоя муза не Лайза? -Знаєш, муз багато не буває.
Не ревнуй, Ед.
Ще є цей хлопчина, Шумахер.
ПАРАФЕРНАЛІЯ
Готував вітрину бутика «Параферналія». Молода кров у команді.
-Перепрошую, це ваша робота? -Так. Я створив ці сукні.
Так, команду зібрано. Лишилося тільки дістати гроші.
Тільки? Я думав, це головне завдання.
Мені треба всього один мільйончик.
Мільйон доларів?
Я хотів залучити багатих чоловіків моїх колишніх клієнток із «Бергдорф».
Артур Вандербільт, Чарльз Енгельгард, барон Ротшильд.
І як успіхи?
Що ж, відмови я не почув.
Але я не переживаю.
Завтра зустрічаюся з Естель Марш, жінкою нафтового короля з Техасу.
Не дивися так, я впевнений, що все вийде.
Пані Марш!
Коли востаннє хтось із щирим інтересом питав,
чого ви хочете?
У «Бергдорф» я просив дам вмоститися в кріслі
і питав: «Які у вас біди? Які переживання? Чого ви хочете?»
Таке просте запитання, на яке більшість із них реагували…
спочатку, з легким сумом.
Бо так мало людей у їхньому житті, особливо чоловіків,
хотіли про це запитувати.
Мій колишній чоловік питав так: «Якого чорта тобі треба?»
Пані Марш.
Ви коли-небудь були на примірці у Баленсьяги в Парижі?
Ходіть сюди.
Баленсьяга обожнює залякувати жінок.
Щойно ви подолаєте сходи в ательє,
вас зустріне суворий секретар і подивиться як на незначну, навіть бридку істоту.
У нас такого не буде.
Тут буде зона для відпочинку, де можна розслабитися,
повідати нам, чого ви хочете,
а ми нагадаємо, на що ви здатні.
Тут подаватимуть чай, шампанське.
Дехто з нашої молоді навіть зможе підігнати вам марихуану.
Ідемо далі.
Прошу.
Тут буде ательє.
Дівчата показуватимуть одяг із нової колекції.
Ви виберете моделі за своїм смаком,
а я підгоню їх під вашу фігуру.
Пані Марш,
коли такі жінки, як Катрін Денев, Джекі Кеннеді
і ви будуть замовляти одяг у нас, через п’ять років
моделі від Голстона буде продавати кожен солідний універмаг
у Сполучених Штатах.
Я переверну світ американської моди.
І зроблю це тільки завдяки вам.
Ви й мертвого переконаєте.
На яку суму ви розраховуєте?
Мільйон доларів.
Я дам вам сто тисяч.
Також ви візьмете на роботу мого сина, Майкла.
Він спритний.
Може виконувати будь-яку роботу. Навіть моделлю бути.
Домовилися.
Дякую вам, пані Марш. Ходімо вип’ємо чаю.
ГОЛСТОН ПОКАЗ КОЛЕКЦІЇ ВЕСНА/ЛІТО
2 ГРУДНЯ, 1968 РОКУ 11:30
Якесь лайно. Чия це робота?
Моя.
Не хочу тебе образити, але це найхріновіша сукня у світі.
Схоже на випускне вбрання для марсіанки.
Облиш, Голстоне.
Голстоне, легше.
Не лізь, Джо.
У нас показ за два тижні. А ці дизайни – лайно.
А якщо ми додамо масивну, грубу прикрасу…
Ми не продаємо прикраси, Ельзо! Ми продаємо сукні жінкам із цієї планети.
-Знімай. -Може, спробувати інший колір?
Тобі слова не давали.
Ці дизайни не годяться. Ти повинен це бачити.
-Пробач. -Не вибачайся. Працюй краще.
Годі, Голстоне! Ти злишся на себе, а зриваєшся на хлопця.
Слухайте, я не можу робити все сам!
Я вас не для того наймав, щоб гарувати самотужки.
-А саме це я й роблю! -Зробімо перерву.
У нас немає на це часу!
Жоден із цих дизайнів не достойний носити моє ім’я. Жоден.
Це просто позорисько.
Де замшевий плащ?
Одну секундочку.
Що з ним сталося?
Так тупо вийшло. Сьогодні був дощ.
Хто одягає таке в дощ?
Це плащ, Голстоне.
Я одягнув.
Виявилося, що замша промокає.
І, як бачите, цей плащ не захищає від дощу.
Але ж крій чудовий. Любо глянути.
Матеріал не той, але ідея гарна.
Так, замша промокає.
Але ідея гарна.
Такого більше ніхто не шиє. Я хотів досягти цього…
такого відчуття.
Усі знають, що замша промокає.
Авжеж, вибач.
Шумахере, ти ж у нас молодший партнер?
-Така твоя посада. -Ага.
Ти вважаєш, що вже заслужив на неї?
Це просте запитання.
Чи заслужив ти бути молодшим партнером
зараз?
Ні.
От бляха.
Голстоне.
О Господи!
Я думав, що замкнувся, вибачте.
Що ти робиш?
Я хотів просто зібратися з думками.
Ні, що це таке?
Це героїн?
Ні, це просто спід.
Як часто ти колешся?
Ні. Я не знаю. Мабуть, кожного…
Кожного дня?
Ні, не завжди.
Ти ширяєшся спідом щодня?
Так.
Так, ширяюся.
Зараз така купа роботи, що…
То ти почав колотися, коли влаштувався сюди?
Ні.
Така в мене звичка.
Ця штука допомагає зосередитися, налаштуватися на роботу.
Мені потрібно реагувати? Знайти якийсь заклад?
Мені треба хвилюватися?
Ні.
Я не знаю.
Я не вписуюся в команду, так?
Думаю, ми всі трохи схожі на розгублених дітей.
Ми багато різного пережили.
Втікали з родин, так чи інакше ставали вигнанцями.
Купка квірів, диваків та інфантильних дівчаток.
Думаю, ти вписався.
Ти дуже талановитий, Джоель. Але забагато поставлено на карту.
Думаю, ти розумієш.
Якщо хочеш і далі працювати на мене, кидай.
Я кинув. Тобто кину.
Просто…
Коли ви визвірилися через дизайни…
Якщо ти перестанеш ширятися,
я перестану визвірятися.
Гаразд.
-Гаразд? -Гаразд.
Голстоне.
Я хочу вам щось показати.
Раніше не хотів, бо думав, що ви осатанієте.
Але там є потенціал.
Як ти зробив це?
Та на власній кухні.
-Запік барвники в духовці. -Я в захваті.
Такого ніхто не робить.
Так стильно, чуттєво.
Допоможи мені скласти його посередині.
Добре, клади на стіл.
Дайте ножиці.
Дякую, Джо.
Ельзо, підійди.
Так.
Тут попустимо.
Щось у цьому є.
Джоель, підколи цей край
і з’єднай ці два краї, звужуючи по діагоналі.
А як бути з довжиною, Джо?
Думаю лишити довгим.
І треба підрубити.
Ага, подивимось.
Ось так.
Яка краса.
Щось не те.
Волосся.
Вуаля.
Це воно.
Тепер пройдися.
Дякую всім.
Здається, вони в захваті.
Бляха.
-Голстоне, відгуки не погані. -Але й не хороші.
Ось цей хороший. Слухай.
«Простота й елегантність Голстона – яскраве нове слово в жіночій моді».
Подивимось…
«Створені образи погано підібрані і хитросплетені».
Так погано підібрані чи хитросплетені, Бернадін Моріс?
Ось тут пишуть:
«Голстон каже: "Ви або молодь, або ні"».
Це не відгук, це просто цитата.
Чого йому не дають слова?
Успіх колекції покажуть замовлення.
Скільки в нас замовлень, Джоель?
Небагато.
Правильно. Нуль. Дійсно небагато.
Так почнімо нову колекцію.
Що? Ніякої нової колекції.
Це сраний провал. Ми винні 200 000 доларів.
Ми не заплатили за оренду. За два тижні вимкнуть світло.
До речі, про гроші. Ти міг би не купувати орхідеї.
Ти повністю перекручуєш мої слова,
а орхідеї потрібні для роботи.
Натхнення не вимірюється в грошах.
Я відповім.
«Голстон Лімітед», слухаю.
Чого він завжди тікає, коли я підвищую голос?
-Я настільки грубий? -Точно хочеш, щоб я відповів?
-Голстоне. -Хто це? Вони при грошах?
Алло?
О, привіт.
Ти забув змити в туалеті.
Бо я…
Перепрошую.
Йди сюди.
Ми ж домовилися.
Я несу такий тягар, і нарк у команді мені ні до чого.
Забагато стресу.
Я розумію. І як ти тільки справляєшся?
Бо варто завоювати лише одну людину,
одну світську леді – і ми на коні.
Якщо така дама вдягне мої моделі,
їх носитиме кожна жінка в Америці.
Треба лише схвалення
від найвишуканішої світської левиці Нью-Йорка,
і я щойно говорив з нею по телефону.
Бейб Пейлі дзвонила. Вона хоче глянути нашу колекцію.
Бейб Пейлі? Ти серйозно?
Так. Тепер кидай цю херню й зберися.
Ні, я такого не казав. Ні.
Ні, тут доставку привезли.
Я обожнюю Лайзу, ти ж знаєш.
Але я навряд чи зможу висидіти ще одне її шоу.
Скажи? Гаразд, сонечко. Кладу трубку.
Чао.
Можна запитання?
Що відбувається?
-Ти про що? -За два тижні ти ні разу не посміхнувся.
Одягаєшся інакше. Господи, навіть говориш інакше.
Розкажи, що з тобою.
Тобі не подобається?
Та ні, просто…
Ми бачимося дві-три ночі на тиждень, так?
А я досі не впевнений, що знаю тебе.
Я лише хочу пізнати тебе.
Думаю, ти чудово знаєш мене, Ед.
«Думаю, ти чудово знаєш мене, Ед». Що це за тон?
-Який тон? -Твій тон.
Ти родом з Індіани. А вдаєш з себе іншу людину.
Неправда.
Ти ображаєш мене. Я завжди був таким.
Якщо хтось із нас і змінився, то це ти.
-Я? -Так, ти комплексуєш.
Через мої амбіції.
Раніше ти не був таким, але, очевидно, став.
Чіпляєшся до дрібниць. Мій тон? Ха!
Так, добре.
Не хочу сваритися.
Я теж не хочу.
Я, мабуть, піду спати.
Окей.
Я хочу спати один.
Красиво.
Правду кажучи, неймовірно.
Але це одяг не на кожен день.
А ви хочете на кожен день?
Тоді я покажу вам деякі свої розробки.
Ельзо.
Це так звана ультразамша.
Обожнюю замшу, часто з нею працював.
Але вона псується під дощем.
Тому я вирішив створити свій варіант замші.
Це нова штучна тканина.
Ви можете прати її. Можете одягти цю сукню на вечерю.
Або на ланч. Дітей зі школи можете забрати в ній.
Вона сексуальна. Вона зручна.
Вона дарує свободу.
Я беру по одній кожного кольору.
ЗА МОТИВАМИ КНИГИ СТІВЕНА ГЕЙНСА «ПРОСТО ГОЛСТОН»
Переклад субтитрів: Наталка Дяченко