EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
...är permanent stängd. Det har vi vetat ett tag nu.
Det var en stor storm kvällen före.
Så det var sent på morgonen när staden hörde nyheten
om ankomsten efter att den upptäckts av några fiskare.
Mina forskarkollegor och jag avfärdade förstås de första rapporterna
som överdrifter eller ljusreflexer.
Men när allt fler ögonvittnen återvände från stranden
beslöt vi att undersöka saken själva.
Kom då, Steven. Slösa inte tid på att stirra.
Jag kommer!
Han måste väga minst 60 ton.
Närmare 80, tror jag. Bara benen måste väga 30 ton.
Ansiktsdragens väldiga proportioner
gjorde det omöjligt att avgöra jättens ålder
men hans klassiskt formade mun och näsa
tydde på att han varit en ung man med diskret och blygsamt temperament.
Det var ett nobelt ansikte med en viss förfining
som stod i kontrast till jättens grova fysik.
Hans magnifika, mytologiska format
utgjorde ett verkligare exempel på en drunknad argonaut
eller en hjälte från Odysséen
än de konventionella figurer av människostorlek jag tänkt mig.
Vad jag fann så fascinerande var förstås hans enorma storlek
men mest av allt var det att hans existens var ett faktum.
Mycket i våra liv går att tvivla på
men den här jätten existerade absolut
och gav oss en glimt av en värld med liknande absoluthet
där vi åskådare på stranden var bristfälliga små kopior.
Titta hitåt!
Vem är det? Kom!
Den är gummiaktig.
-Kom upp! -Det är halkigt.
Hur är det däruppe?
Är det roligt?
Teddy! Jag ramlade nästan.
Du ser så rädd ut.
På håll såg den ut som om den sov och när som helst skulle slå ihop hälarna
och krossa de pyttesmå kopiorna som svärmade runt honom.
Men allt eftersom tiden gick började jättens magi att skingras.
Bäst att vi åker tillbaka. Det börjar mörkna.
Du har nog rätt.
Tre dagar gick innan jag besökte stranden nästa gång.
Då de anade ett märkligt intresse för jätten
delegerade mina kollegor observationen av honomtill mig.
Det var ingen morbid uppgift, för migvar jätten fortfarande levande.
Mer levande än många runt omkring mig.
Nej. Den här jäveln är stor.
Om slaktarna börjar här, kan vi snart nå lårbenet.
Vi kan jobba oss upp till höften.
Det blir till att jobba övertid.
Nästa dag sköt jag upp besöket till sent på eftermiddagen
i hopp om att det skulle vara lugnare.
Långvarig vistelse i havsvatten och vävnader som började upplösas
hade gjort hans ansikte mindre ungdomligt.
Hans drag uttryckte nu välgödd mognad och förebådade kommande förfall.
Det var början på hans underkastelse för tidens ofrånkomliga krav
som resten av mänskligheten ställdes inför.
Hur avskräckande det än verkade
var det den oupphörliga metamorfosen mellan livet och döden
som gav mig mod att äntligen kliva upp på liket.
Det nya perspektivet gjorde mig mer medveten om jättens sista plågor.
Inte mindre plågsamma för att han var omedveten om dem.
Till sist hade hans ansikte förvandlats
till en mask av utmattning och hjälplöshet.
Fast i samma strömvirvel
som allas våra begränsade liv.
Hans lidande blev än mer tragiskt av den isolering
i vilken han uthärdade det.
Uppspolad som ett övergivet skepp på den tomma stranden.
VAD FAN? - BEVIS
Amputationen var bara den första i en rad härjningar.
Två dagar hade gåttmedan jag försökte övervinna min motvillighet
att se slutet på den här magnifika illusionen.
Trots hans enorma storlek
fick ingreppen på jättens kropp den att verka mänskligare för mig.
Mer sårbar.
Men den svagheten har släppt fram en plötslig flod av undertryckt hat
som uppmuntrar de små varelserna till att stympa kolossen.
När jag besökte stranden nästa dag
såg jag nästan med lättnad att huvudet hade avlägsnats.
Det gick några veckor innan jag besökte stranden igen.
Då liknade jätten inte längre en människa.
God kväll, kompis.
I och med att de sista spåren av personlighet försvann,
de som tidigare hängt sig kvar på varelsen,
hade åskådarnas intresse till sist upphört.
Flera månader senare, när jättens ankomst i princip glömts bort
började diverse kroppsdelar åter dyka upp runtom i staden.
Många av kvarlevorna var ben.
SLAKTARE
De mäktiga men avhuggna fragmenten verkar förmedla essensen
i jättens storslagenhet
mer än mina sista minnen av hans uppsvällda kroppsdelar.
Jag tvivlar inte på att om jag söker på stadens pubar
hotell och restauranger lär jag hitta en mumifierad näsa eller jättens öron
hängande på väggar och eldstäder.
Biljetter! Köp dem här!
UTSTÄLLNING
Ut med er! Vill ni se får ni betala!
Den enorma snoppenavslutade sina dagar på utställning hos en liten cirkus
som reser upp och ner längs mordvästra kusten.
Den monumentala attiraljen
förbluffande i sina proportioner och i sin forna potens
fyller ensam ett helt tält
men skylten påstår tyvärr felaktigt att den tillhörde en val.
Till och med de som såg jätten efter stormen minns honom nu,
om ens alls, endast som en stor varelse från havet.
Men för mig är jätten fortfarande levande.
Jag drömmer ofta att han återuppstår.
En koloss som vandrar genom stadens gator
och plockar upp fragment av sig själv på väg tillbaka till havet.
Undertexter: Maria Fredriksson