NETFLIX-ALKUPERÄISSARJA
…on pysyvästi suljettu. Kuulimme siitä hiljattain.
Edellisiltana oli ollut kova myrsky.
Niinpä kaupunki kuuli sen saapumisesta vasta päivemmällä -
paikallisten kalastajien havaittua sen.
Minä ja tiedemieskollegani tietenkin sivuutimme ensimmäiset tiedot -
liioitteluna tai optisena harhana.
Mutta koska yhä enemmän silminnäkijöitä palasi rannalta,
päätimme vihdoin itsekin mennä tutkimaan.
Tule nyt, Steven. Ei ole aikaa toljottaa.
Tulen ihan kohta.
Se painaa takuulla ainakin 60 tonnia.
Lähemmäs 80, sanoisin. Pelkät luutkin varmaan painavat 30 tonnia.
Ruumiin valtavat mittasuhteet -
tekivät mahdottomaksi arvioida jättiläisen ikää,
mutta hänen klassisen muotoiset suunsa ja nenänsä -
antoivat vaikutelman, että hän olisi ollut hillitty ja nöyrä nuorukainen.
Jaloissa kasvoissa oli viehkeyttä,
joka kumosi jättiläisen fysiikan raakalaismaisen voiman.
Hänen upean sankarillinen ulkomuotonsa -
muistutti enemmän hukkunutta argonauttia tai jotain Odysseian sankaria -
kuin aiemmin mielessäni olleita ihmiskokoisia mielikuvia.
Toki hänen valtava kokonsa oli minusta kiehtovaa,
mutta etenkin se kertakaikkinen tosiasia, että hän ylipäätään oliolemassa.
Vaikka kaiken muun elämässämme voisi kyseenalaistaa,
tämä jättiläinen oli olemassa absoluuttisessa mielessä,
ja se soi meille välähdyksen vastaavien absoluuttisuuksien maailmasta,
jossa me rannan katsojat olimme kovin epätäydellisiä ja mitättömiä kopioita.
Katso tuonne.
Kuka tuo on? Tule.
Hei, tämä on kuminen.
Hii-op. -Tämä on liukas.
Millaista siellä ylhäällä on?
Onko hauskaa?
Teddy pentele, melkein putosin.
Näytät niin säikähtäneeltä.
Kauempaa näytti kuin hän olisi vain unessa -
ja voisi milloin hyvänsä iskeä kantansa yhteen -
ja murskata ympärillään parveilevat pikkuruiset kopiot itsestään.
Mutta ajan kuluessa -
jättiläisen luoma taianomainen lumo alkoi haihtua.
Parasta palata kaupunkiin. Kohta tulee pimeä.
Joo, olet varmaan oikeassa.
Palasin rannalle vasta kolmen päivän päästä.
Koska toverini instituutissa aistivat erityisen kiinnostukseni jättiläiseen,
he antoivat sen tarkkailun minulle.
Siinä ei ollut minusta mitään makaaberia, sillä minulle jättiläinen oli vielä elävä.
Itse asiassa paljon elävämpi kuin monet ihmiset ympärilläni.
Eikä ole. Tämä on valtava paskiainen.
Jos teurastajat aloittavat tästä, etenemme pian reisiluuhun.
Ja siitä ylös lantiolle.
Tämä homma menee kyllä ylitöiksi.
Seuraavana päivänä menin käymään vasta illansuussa -
toivoen, että rannalla olisi vähemmän ihmisiä.
Pitkä merivedessä oleminen ja kudosten turpoaminen -
olivat jo vanhentaneet hänen kasvojaan.
Hänen piirteensä näyttivät nyt kypsemmiltä,
mikä viittasi ruumiin hajoamisen kiihtymiseen.
Tämä oli alkua sille, että hänkin antautuisi ajan armottomalle laille -
muun ihmiskunnan tavoin.
Niin kuvottavalta kuin se tuntuikin,
tämä hellittämätön muodonmuutos, kaikki näkyvä elämä kuoleman ympärillä -
rohkaisi viimein minutkin astumaan hänen ruumiinsa päälle.
Tämä uusi perspektiivi -
sai minut tietoisemmaksi jättiläisen viimeisistä kuolontuskista.
Se ei ollut vähemmän tuskallista, vaikka hän oli jo tiedoton.
Lopulta hänen kasvonsa olivat muuttuneet -
uupumisen ja toivottomuuden naamioksi.
Hän jäi vangiksi samaan pyörteeseen,
johon meidänkin rajalliset elämämme päätyvät.
Hänen kärsimyksensä teki traagisemmaksi se yksinäisyys,
jossa hän sen kohtasi.
Hän oli kuin hylätty laiva autiolla rannalla.
MITÄ HELVETTIÄ? - TODISTE
Raajojen amputaatio oli vasta ensimmäinen poisto.
Kului kaksi päivää,
ja yritin voittaa vastahakoisuuteni -
seurata tämän suurenmoisen näyn loppua.
Huolimatta hänen valtavasta koostaan -
nämä jättiläisen ruumiin häpäisyt tekivät hänestä mielestäniinhimillisemmän.
Haavoittuvamman.
Mutta se heikkous oli laukaissut nopeasti vihamielisyyden aallon,
joka rohkaisi kolossin ympärillä olevia pikkuotuksia silpomaan sitä.
Käydessäni rannalla seuraavana päivänä -
huomasin melkein helpottuneena, että pää oli vihdoin poistettu.
Oli kulunut jo joitakin viikkoja ennen seuraavaa matkaani rannalle.
Ja siihen mennessä kaikki ihmistä muistuttava jätissä oli poissa.
Iltaa, jätkä.
Ja kun nuo muutamat persoonallisuudesta muistuttavat piirteet,
joihin olin tiukasti tarrautunut, olivat hävinneet,
katsojien mielenkiinto oli lopultakin lakannut.
Kuukausia myöhemmin, kun jättiläisen saapuminen oli pitkälti unohtunut,
sen ruumiinosia alkoi ilmestyä pitkin kaupunkia.
Useimmat jäänteistä olivat luita.
BALLARDIN LIHAKAUPPPA
Nämä valtavat irrotetut ruumiinosat tuntuivat tiivistävän paremmin -
jättiläisen mahtavuuden -
kuin viimeiset muistoni hänen turvonneista raajoistaan.
Olen aivan varma, että jos etsisi kaupungin pubeista,
hotelleista ja ruokapaikoista, löytyisi jättiläisen balsamoitu nenä tai korvakin -
seinältä tai takan yläpuolelta.
Osta lippusi täältä!
MAAILMAN IHMEET
Ulos. Jos haluat katsoa, pitää maksaa.
Mitä tulee jättimäiseen siittimeen,
se päätyi pienen kiertävän sirkuksen kummajaismuseoon -
kulkemaan edestakaisin luoteisrannikkoa.
Se monumentaalinen elin,
joka oli mitoiltaan ällistyttävä ja aikanaan kykynsäkin puolesta,
vaatii oman telttansa,
vaikkakin valitettavasti sen väitetään kuuluneen valaalle.
Jopa monet myrskyn jälkeen paikan päällä jättiläisen nähneet muistavat hänet nyt -
vain suurena merten petona, jos lainkaan.
Mutta minulle jättiläinen on yhä elossa.
Näen usein unta hänen henkiin heräämisestään.
Kolossi harppomassa kaupungin kaduilla -
poimien itsensä kappaleita paluumatkallaan merelle.
Tekstitys: Petri Kaivanto