EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Precis som miljontals andra
hörde jag Zima avslöja avtäckningen av sitt sista konstverk.
Jag hade många gånger under åren bett om en intervju, men nekats.
Av någon anledning hade nu Zima Blue bett att få träffa mig.
Jag kunde inte avgöra om den blå färgen var mest lik himlen eller havet.
Egentligen ingetdera.
Zima Blue var mer precist än så.
Inte mycket är känt om Zimas bakgrund.
Det sägs att han startade sin karriär som porträttmålare,
men för Zima var den mänskliga formen för smalt som motiv.
Jakten på en djupare mening fick honom att blicka vidare...
...mot själva kosmos.
Det blev starten på hans väggmålningar.
De var otvivelaktigt briljanta.
En dag avtäckte Zima en väggmålning som var av en helt annan art.
I mitten av duken fanns en liten blå ruta,
men rutan var bara början.
De nästkommande decennierna
förändrades de abstrakta formerna och blev mer dominerande.
Men den blå nyansen var alltid densamma.
Det var Zima Blue.
Det dröjde inte länge förrän Zima avtäckte en väggmålning som gick helt i blått.
Många ansåg att Zima inte kunde ta det längre än så,
men de hade inte kunnat ha mer fel.
När de flesta pratar om hans blå period
menar de den era då han målade enorma väggmålningar,
men för Zima hade det bara börjat.
Det var ett visst spektakel som verkligen gjorde Zima berömd,
även för dem utan konstintresse.
Berömmelsen var dock inte syftet.
Trots sina framgångar var Zima ändå missnöjd.
Det han gjorde härnäst var för många en för stor uppoffring för konsten.
Kul att du kunde komma, Claire.
Hur gick resan?
Slappna av, Claire.
Hej.
Vissa finner mig skrämmande, men kommer snabbt över det.
Det har gått mer än 100 år sedan jag talade med pressen.
Jag har bjudit in dig hit för att få hjälp med att berätta min historia.
Ska vi ta en promenad?
Han var stilig, även efter hans transformationer.
Det fanns en planet vid namn Kharkov Eight.
Den specialiserade sig på illegala cybernetiska modifieringar.
Han genomgick drastiska biologiska procedurer
som gjorde det möjligt för honom att vistas i extrema miljöer
utan behovet av en skyddsdräkt.
Hans ögon kunde se i varje känt spektrum.
Han andades inte längre syre.
Hans hud ersattes med trycksatt polymer,
och han begav sig för att få kontakt med kosmos.
Det Zima slutligen insåg
var att kosmos redan förmedlade sin egen sanning,
och det bättre än vad han kunde göra.
Min jakt på sanningen förde mig hit.
Detta kommer att bli mitt sista verk.
Till slut förstår jag det som jag sökte genom konsten.
Vad har den här simbassängen med det att göra?
Det är ingen vanlig simbassäng.
För länge sedan tillhörde den en begåvad ung kvinna
med ett stort intresse av praktisk robotik.
Hon utvecklade dussintals robotar som utförde sysslor i hemmet,
men hon tyckte framförallt om roboten som städade hennes simbassäng.
Maskinen jobbade outtröttligt med att skrubba kaklet i poolen.
Men den unga kvinnan var inte nöjd med resultatet.
Därför gav hon roboten färgseende
och en hjärna stor nog att förvandla intrycken
till en modell av omgivningen.
Hon gav den förmågan att fatta egna beslut
för att bestämma hur poolen skulle städas.
Hon fortsatte att använda maskinen som testbädd för maskin- och programvara.
Steg för steg blev den mer medveten.
Så småningom dog kvinnan, och maskinen gick från ägare till ägare.
De nya ägarna la till saker och gjorde ändringar här och där.
För varje gång blev den mer och mer levande.
Den blev mer...
...av mig.
Detta är samma simbassäng. Jag lät gräva upp den och flytta den hit.
Du är ju en människa med maskindelar, inte en maskin som tror sig vara människa.
Ibland är det svårt även för mig att förstå vad jag har blivit.
Och desto svårare att minnas vem jag en gång var.
Kaklets blå färg...
Tillverkaren kallade det för Zima Blue.
Det var det första jag någonsin såg.
Det var här jag började.
En liten maskin med intelligens som knappt räcker för att styra sig själv,
men det var min värld.
Det var allt jag kände till, och allt jag behövde veta.
Och nu?
Nu ska jag doppa mig.
När jag gör det kommer jag långsamt att stänga av mina hjärnfunktioner...
...och demontera mig själv.
Kvar lämnar jag bara det som krävs för att uppskatta omgivningen.
Och för att känna tillfredsställelse av en ordentligt utförd uppgift.
Min jakt på sanningen är äntligen över.
Jag ska bege mig hemåt.