‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎ZIMA BLUE
‎Ca alte câteva milioane de persoane,
‎l-am auzit pe Zima anunțând ‎prezentarea ultimei sale opere de artă.
‎De-a lungul anilor, i-am solicitat ‎multe interviuri, dar am fost refuzată.
‎Acum, din cine știe ce motiv,
‎Zima Blue a cerut să vorbească cu mine.
‎Nu mă puteam decide dacă albastrul ‎se potrivea cu cerul sau cu marea.
‎De fapt, cu niciunul.
‎Zima Blue, era un lucru precis.
‎Se știu puține despre trecutul lui Zima.
‎Se spune că și-a început cariera artistică ‎în portretistică,
‎dar, pentru Zima, forma umană ‎era un subiect prea neînsemnat.
‎Căutarea unui înțeles mai profund ‎l-a împins mai departe,
‎chiar în cosmos.
‎Așa au început picturile sale murale.
‎Erau, fără discuție, geniale.
‎Într-o zi, Zima a prezentat ‎o pictură murală care avea ceva diferit.
‎În mijlocul pânzei, ‎era un mic pătrat albastru.
‎Pătratul era doar începutul.
‎În următoarele câteva decenii,
‎formele abstracte s-au schimbat ‎și au devenit mai dominante.
‎Dar, întotdeauna, nuanța de albastru ‎era aceeași.
‎Era Zima Blue.
‎La puțin timp, Zima a prezentat prima ‎dintre picturile murale complet albastre.
‎Mulți au considerat că Zima ‎nu poate merge mai departe.
‎Dar s-au înșelat amarnic.
‎Când majoritatea vorbește ‎despre Perioada Albastră,
‎se referă la era unor picturi murale ‎cu adevărat imense...
‎dar Zima abia începuse.
‎Exista un anumit nivel de spectacol ‎care l-a făcut celebru pe Zima.
‎Chiar și printre cei ‎care nu erau interesați de artă.
‎Dar scopul nu era faima.
‎În ciuda succesului său, ‎Zima era tot nemulțumit
‎și ce a făcut în continuare a fost pentru ‎mulți un sacrificiu extrem pentru artă.
‎Mă bucur că ai venit, Claire.
‎Cum a fost zborul?
‎Relaxează-te, Claire.
‎Bună.
‎Unii consideră că sunt intimidant, ‎dar trec repede peste asta.
‎Au trecut peste 100 de ani ‎de când am vorbit cu presa.
‎Te-am invitat aici fiindcă vreau ‎să mă ajuți să-mi spun povestea.
‎Facem o mică plimbare?
‎Era un bărbat chipeș, ‎chiar și după toate transformările sale.
‎Exista o planetă, numită Kharkov Opt.
‎Era specializată ‎în modificări cibernetice ilicite.
‎A parcurs ‎niște proceduri biologice radicale
‎care i-au permis ‎să tolereze condiții extreme
‎fără povara unui costum de protecție.
‎Ochii lui puteau vedea ‎în orice spectru cunoscut.
‎Nu mai respira oxigen.
‎Pielea lui a fost înlocuită ‎cu un polimer presurizat,
‎așa că s-a aventurat ‎să se contopească cu cosmosul.
‎Dar Zima a realizat până la urmă
‎că universul ‎deja își spunea propriul adevăr.
‎Mult mai bine decât ar fi putut el.
‎Căutarea adevărului m-a adus aici.
‎Către ultima mea lucrare.
‎În sfârșit, ‎înțeleg ce am căutat prin artă.
‎Și ce legătură are cu asta piscina?
‎Nu e o piscină oarecare.
‎Acum mult timp, ‎aparținea unei tinere talentate
‎cu un interes special ‎pentru robotica practică.
‎Ea a creat zeci de roboți să facă ‎tot felul de sarcini prin casă,
‎dar era atașată în special de unul ‎pe care l-a creat să curețe piscina.
‎Mica mașinărie curăța neobosită, ‎frecând plăcile ceramice ale piscinei.
‎Dar tânăra nu era satisfăcută ‎de munca robotului.
‎Așa că i-a făcut ‎un sistem de vedere în culori.
‎Și un creier suficient de mare ‎să proceseze datele vizuale
‎într-un model al împrejurimilor sale.
‎I-a dat abilitatea ‎de a lua propriile decizii,
‎de a proiecta diferite strategii ‎pentru curățarea piscinei.
‎A continuat să folosească mașina pentru ‎testarea de noi componente și programe.
‎Treptat, aceasta a devenit ‎tot mai conștientă.
‎În cele din urmă, femeie a murit,
‎dar mica mașinărie a fost transferată ‎de la un proprietar la altul.
‎Au adăugat lucruri, ‎au făcut modificări pe alocuri
‎și cu fiecare modificare ‎a devenit tot mai viu.
‎A devenit mai mult...
‎eu.
‎Aceasta e aceeași piscină.
‎Am cerut să fie dezgropată ‎și mutată aici.
‎Dar tu ești un om cu părți robotice, ‎nu un robot care crede că e om.
‎Câteodată, și mie mi-e greu să înțeleg ‎ce am devenit.
‎Și mi-e și mai greu să-mi aduc aminte ‎ce am fost cândva.
‎Albastrul plăcilor ceramice...
‎Producătorul îl numea Zima Blue.
‎Primul lucru pe care l-am văzut.
‎Aici a început totul.
‎O mică mașinărie rudimentară ‎care abia se putea direcționa singură.
‎Dar aceasta era lumea mea.
‎Era tot ce știam, ‎tot ce aveam nevoie să știu.
‎Și acum?
‎Mă voi scufunda.
‎Pe măsură ce fac asta, mi se vor opri ‎funcțiile avansate ale creierului...
‎descompunându-mă...
‎rămânând doar cât să pot aprecia ‎ce mă înconjoară.
‎Să extrag câteva plăceri simple ‎din executarea unei sarcini bine făcute.
‎Căutarea adevărului ‎s-a încheiat în sfârșit pentru mine.
‎Mă duc acasă.