EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Som millioner av andre,
hørte jeg Zima annonsere avdukingen av sitt siste kunstverk.
Jeg hadde bedt om flere intervjuer, men ble alltid avvist.
Av en eller annen grunn
hadde Zima nå bedt om å snakke med meg.
Jeg kunne ikke bestemme meg for om fargen var havblå eller himmelblå.
Ingen av delene.
Zima-blå var spesiell.
Lite er kjent om Zimas bakgrunn.
Han skal ha startet karrieren med portretter,
men menneskekroppen var for liten for Zima.
For å finne en dypere mening søkte han lenger,
til selve verdensrommet.
Slik startet veggmaleriene.
De var unektelig briljante.
En dag avduket Zima et annerledes veggmaleri.
Midt på lerretet var det en liten, blå firkant.
Firkanten var bare begynnelsen.
Over de neste tiårene
forandret formene seg og ble mer dominante.
Men blåfargen var alltid den samme.
Det var Zima-blå.
Etter kort tid, avduket Zima sitt første helt blå veggmaleri.
Mange mente det var så langt han kunne gå.
De kunne ikke tatt mer feil.
Når folk snakker om hans blå periode,
mener de tiden med kjempedigre veggmalerier...
...men Zima hadde så vidt begynt.
Det én spesiell hendelse som gjorde Zima virkelig berømt.
Selv for personer uten kunstinteresse.
Men berømmelse var ikke poenget.
Til tross for suksessen var Zima misfornøyd,
og det han så gjorde, var for mange et ekstremt offer for kunsten.
Fint du kunne komme, Claire.
Hvordan var flyturen?
Rolig, Claire.
Hei.
Noen synes jeg er skremmende, men det går for over.
Det er hundre år siden jeg snakket med pressen.
Jeg har invitert deg for å fortelle min historie.
Skal vi gå en tur?
Han var kjekk, selv etter forvandlingene.
Det fantes en planet som het Kharkov åtte.
Den spesialiserte seg i ulovlige kybernetiske modifikasjoner.
Han gjennomgikk radikale biologiske prosedyrer
som lot ham tåle ekstreme miljøer
uten å trenge beskyttelsesdrakt.
Øynene hans kunne se alle fargespekter.
Han pustet ikke lenger oksygen.
Huden hans ble erstattet med trykkpolymer,
og så reiste han for å kommunisere med verdensrommet.
Men det Zima innså
var at verdensrommet allerede speilet sin egen sannhet.
Mye bedre enn han kunne.
Min søken etter sannheten har ført meg hit.
Til mitt siste verk.
Endelig forstår jeg det jeg lette etter gjennom kunsten.
Hva har svømmebassenget med det å gjøre?
Ikke et hvilket som helst svømmebasseng.
For lenge siden ble det eid av en talentfull ung kvinne
med interesse for robotteknikk.
Hun skapte tusenvis av roboter for å hjelpe henne i hjemmet,
men hun likte spesielt den som renset svømmebassenget.
Maskinen jobbet konstant med å skrubbe flisene i bassenget.
Men den unge kvinnen var ikke fornøyd med jobben.
Så hun ga den fargesyn.
En hjerne stor nok til å prosessere visuelle data
til en modell av omgivelsene.
Hun ga den evnen til å ta egne valg,
til å designe strategier for å rense bassenget.
Hun brukte maskinen til å teste ny maskinvare og programvare.
Og den ble mer og mer bevisst.
Til slutt døde kvinnen,
men maskinen gikk videre fra en eier til den neste.
De la til modifikasjoner her og der,
og med hver forandring ble den mer levende.
Ble mer...
...meg.
Det er samme basseng.
Jeg gravde det opp, flyttet det hit.
Men du er en mann med maskindeler, ikke en maskin som tenker som en mann.
Noen ganger er det vanskelig å forstå hva jeg har blitt.
Og enda vanskeligere å huske hva jeg var.
De blå flisene...
...produsenten kaller det Zima-blått.
Det første jeg noen gang så.
Det var her jeg begynte.
En liten maskin som så vidt kunne styre seg selv.
Men det var min verden.
Det var alt jeg kjente til og alt jeg trengte.
Og nå?
Jeg vil fordype meg.
Og mens jeg gjør det, skal jeg skru av hjernefunksjonene mine,
av-skape meg selv
og kun ha igjen nok til å sette pris på omgivelsene.
Til å finne enkle gleder i godt utført arbeid.
Min søken etter sannheten er endelig over.
Jeg skal hjem.