NETFLIX-ALKUPERÄISSARJA
Kuten miljoonat muutkin,
kuulin Ziman julkistavan viimeisen taideteoksensa.
Vuosien mittaan kysyin monesti haastattelua, mutta minut torjuttiin aina.
Nyt, jostain syystä,
Zima Blue haluaa tavata minut.
En osannut päättää, oliko sininen lähempänä taivaan vai meren väriä.
Ei kumpaakaan, oikeastaan.
Ziman sininen väri, sen sävy oli todella tarkka.
Ziman historiasta ei tiedetä paljoa.
Sanottiin, että hän aloitti taideuransa muotokuvilla,
mutta Zimalle ihmiset olivat liian mitätön aihe.
Syvemmän merkityksen etsiminen sai hänet katsomaan kauemmas,
itse kosmokseen.
Siten hänen muraalityönsä alkoi.
Ne olivat kiistattoman loistavia.
Eräs päivä Zima paljasti muraalin, jossa oli jotain erilaista.
Keskellä kangasta oli pikkuruinen sininen neliö.
Neliö oli vasta alkua.
Seuraavien vuosikymmenten aikana -
abstraktit muodot muuttuivat ja tulivat hallitsevimmiksi.
Mutta sinisen värin sävy pysyi samana.
Se oli Ziman sininen.
Ennen pitkää, Zima paljasti ensimmäisen kokonaan sinisistä muraaleistaan.
Monien mielestä Zima ei olisi voinut viedä asioita pidemmälle.
He eivät voineet olla enempää väärässä.
Kun useimmat puhuvat hänen sinisestä vaiheestaan,
he tarkoittavat valtavien muraalien aikakautta...
Mutta Zima oli vasta aloittamassa.
Valtavat spektaakkelit tekivät Zimasta kuuluisan.
Jopa heidän keskuudessaan, jotka eivät olleet kiinnostuneita taiteesta.
Mutta maine ei koskaan ollut tarkoituksena.
Menestyksestään huolimatta Zima oli yhä tyytymätön.
Se, mitä hän teki seuraavaksi, oli monille äärimmäinen uhraus taiteen vuoksi.
Hienoa, että pääsit tulemaan, Claire.
Miten lento sujui?
Rauhoitu, Claire.
Hei.
Olen joidenkin mielestä pelottava, mutta he pääsevät nopeasti sen yli.
Puhuin lehdistölle viimeksi yli sata vuotta sitten.
Kutsuin sinut tänne, koska haluan, että autat minua kertomaan tarinani.
Käydäänkö kävelyllä?
Hän oli komea mies, jopa kaikkien muutoksien jälkeen.
Oli planetta, jonka nimi oli Kharkov kahdeksan.
Se oli erikoistunut luvattomiin kyberneettisiin muunnoksiin.
Hänelle tehtiin rajuja biologisia toimenpiteitä,
jotka saivat hänet kestämään äärimmäisiä olosuhteita -
ilman suojapuvun riesaa.
Hänen silmänsä näkivät millä tahansa spektrillä.
Hän ei enää hengittänyt happea.
Hänen ihonsa oli korvattu paineistetulla polymeerillä.
Joten hän matkasi eteenpäin kommunikoimaan kosmoksen kanssa.
Mutta lopulta Zima tajusi,
että kosmos puhui jo omaa totuuttaan.
Paljon paremmin, kuin hän ikinä pystyisi.
Totuuden etsintäni on johtanut minut tänne.
Viimeisen teokseni äärelle.
Vihdoin tajuan sen, mihin pyrin taiteellani.
Mitä tällä uima-altaalla on tekemistä sen kanssa?
Se ei ole mikä tahansa uima-allas.
Kauan sitten, se kuului lahjakkaalle nuorelle naiselle,
joka oli kovin kiinnostunut käytännöllisestä robotiikasta.
Hän loi tusinoittain robotteja, jotka tekivät erilaisia kotitöitä.
mutta hän piti erityisesti siitä, joka puhdisti hänen uima-altaansa.
Se pieni kone uurasti loputtomasti, jynssäten altaan keraamisia reunoja.
Mutta nuori nainen ei ollut tyytyväinen sen tekemään jälkeen.
Joten hän antoi sille värinäkölaitteiston,
sekä riittävän isot aivot prosessoimaan visuaalisen datan -
malliksi ympäristöstään.
Hän antoi sille kyvyn tehdä itsenäisiä päätöksiä,
että se pystyi luomaan omia altaanpuhdistusstrategioitaan.
Hän jatkoi laitteen käyttämistä testialustana -
uusille laitteistoille ja ohjelmistoille.
Osa osalta, se muuttui tietoisemmaksi.
Lopulta nainen kuoli,
mutta pieni kone siirtyi omistajalta toiselle.
He lisäsivät asioita, tekivät erilaisia muutoksia,
ja jokaisella kerralla siitä tuli elävämpi.
Siitä tuli enemmän...
Minä.
Tämä on se sama uima-allas.
Kaivatutin sen ylös ja siirsin tänne.
Mutta olet mies, jossa on koneen osia, etkä kone, joka luulee olevansa ihminen.
Välillä jopa minun on vaikea ymmärtää, minkälaiseksi olen tullut.
Jopa vaikeampaa on ymmärtää, minkälainen joskus olin.
Kaakeleiden sininen väri...
Valmistaja kutsui sitä Ziman siniseksi.
Se on ensimmäinen asia, jonka koskaan näin.
Tällä sain alkuni.
Pienenä, karkeana koneena, jonka älykkyys riitti juuri ja juuri ohjaamaan itseänsä.
Mutta se oli maailmani.
En tiennyt muusta. Minun ei tarvinnut tietää muusta.
Entä nyt?
Upotan itseni.
Kun teen sen, pysäytän hitaasti korkeammat aivotoimintani...
Kumoan itseni...
Jättäen jäljelle vain tarpeeksi, että voin nauttia ympäristöstäni.
Että saisin yksinkertaista tyydytystä siitä, että olen tehnyt hyvää työtä.
Totuuden etsintäni on vihdoin ohi.
Lähden kotiin.