En original Netflix-serie
Zima
Som millioner andre
havde jeg hørt Zuma annoncere afsløringen af sit endelige kunstværk.
Jeg har igennem årene bedt mange gange om at få et interview, men blev afvist.
Men nu, af en eller anden årsag,
har Zima Blå anmodet om at tale med mig.
Jeg kunne ikke bestemme, om den blå farve bedst matchede himlen eller havet.
Faktisk ingen af delene.
Zima Blå, det var en præcis ting.
Man ved ikke meget om Zimas historie.
Det siges, at han startede sin kunstkarriere som portrætmaler,
men for Zima var den menneskelige form et for lille emne.
Søgningen efter en dybere mening fik ham til at kigge længere
til selve kosmos.
Det var sådan arbejdet med vægmaleriet startede.
De var uimodsigeligt spektakulære.
Der var en dag, hvor Zima afslørede et vægmaleri, der var anderledes.
I midten af lærredet var der en lille, blå firkant.
Firkanten var kun begyndelsen.
Over de næste mange årtier,
skiftede de abstrakte former og blev mere dominerende.
Men den blå nuance forblev den samme.
Det var Zima Blå.
Inden længe afslørede Zima sit første vægmaleri, der kun var blåt.
Det blev anset af mange som værende så langt ud, som Zima kunne tage den.
De kunne ikke have taget mere fejl.
Når de fleste mennesker taler om hans Blå periode,
så taler de om æraen for kæmpestore vægmalerier...
men Zima var kun lige begyndt.
Det var et specielt niveau af skue, der i sandhed gjorde Zima berømt.
Selv dem der ingen interesse i kunst havde.
Men berømmelse var aldrig målet.
På trods af alt sin succes, var Zima ikke tilfreds,
og det næste han gjorde, var for mange et lidt for ekstremt offer til kunsten.
Jeg er glad for, du kunne komme, Claire.
Var flyveturen okay?
Slap af, Claire.
Hej.
Nogle folk synes, jeg er intimiderende, men det aftager hurtigt.
Det er over 100 år siden, at jeg sidst har talt med pressen.
Jeg inviterede dig, fordi du skal hjælpe mig med at fortælle min historie.
Skal vi gå en lille tur?
Han var en flot mand selv efter alle hans omdannelser.
Der var en planet, der blev kaldt Kharkov Otte.
Den specialiserede sig i ulovlige, kybernetiske modifikationer.
Han gennemgik radikale, biologiske procedurer,
der gjorde ham i stand til at modstå ekstreme omgivelser
uden byrden at skulle bære en beskyttende dragt.
Hans øjne kunne se i ethvert kendt spektrum.
Han indåndede ikke længere ilt.
Hans hud blev erstattet med stof af trykpolymer
og så drog hans ellers fremad for at gå til alters med kosmos.
Men med tiden indså Zima,
at kosmos allerede talte sin egen sandhed.
Meget, meget bedre end han kunne gøre.
Min søgen efter sandhed har bragt mig hertil.
Til det der bliver mit endelige værk.
Omsider forstod jeg den ting, jeg søgte igennem min kunst.
Og hvad har denne svimmingpool at gøre med det?
Det er ikke en hvilken som helst svømmepøl.
For lang tid siden tilhørte den en talentfuld, ung kvinde
med en stor interesse for robotteknologi.
Hun skabte dusinvis af robotter, der udførte sære opgaver i hendes hus,
men hun var specielt glad for den, hun lavede til at rengøre svømmepølen.
Den lille maskine sled uafbrudt med at skrubbe fliserne på poolens sider.
Men den unge kvinde var ikke tilfreds med det stykke arbejde, den udførte.
Hun gav den et synssystem med fuld farve.
Og en hjerne der var stor nok til at forarbejde visuel data
og lave en model af sine omgivelser.
Hun gav den evnen til at træffe sine egne beslutninger,
til at designe forskellige strategier til at rengøre poolen.
Hun blev ved med at bruge maskinen som forsøgskanin for ny hardware og software.
Og trin for trin blev den mere bevidst.
Kvinden døde slutteligt,
men den lille maskine blev givet videre fra ejer til ejer.
De tilføjede ting, lavede modifikationer hist og pist,
og med hver gentagelse, blev den endnu mere i live.
Blev mere...
mig.
Det her er den samme pøl.
Jeg fik den gravet op. Flyttet hertil.
Men du er en mand med maskindele, ikke en maskine, det tror, den er en mand.
Nogle gange er det selv svært for mig at begribe, hvad jeg er blevet til.
Og endnu sværere at huske, hvem jeg engang var.
Flisernes blå farve...
Zima Blå kaldte fabrikanten det.
Det første jeg nogensinde så.
Det var her, jeg startede.
En grov lille maskine med lige knap nok intelligens til at styre sig selv.
Men det var min verden.
Det var alt, jeg vidste, alt jeg behøvede at vide.
Og nu?
Jeg vil fordybe mig selv.
Og som jeg gør det, vil jeg langsomt lukke mine højere hjernefunkntioner...
skille mig selv ad...
og efterlader lige akkurat nok til at påskønne mine omgivelser.
For at få lidt simpel glæde fra udførelsen af et godt stykke arbejde.
Min søgen efter sandhed er endelig slut.
Jeg tager hjem.