‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎URIAȘUL ÎNECAT
‎…e închis permanent. ‎Știam deja asta de ceva timp.
‎Fusese o furtună cu o noapte înainte.
‎Era dimineața târziu, ‎înainte ca în oraș să se afle
‎de apariție, ‎după fusese zărit de un pescarlocal.
‎Noi, fiind cercetători, ‎am crezut, la primele raportări,
‎că e vorba de exagerări ‎sau de o iluzie optică.
‎Dar cum, de pe plajă, ‎se tot întorceau martori oculari,
‎am hotărât să investigăm.
‎Hai, Steven! N-avem vreme să ne holbăm.
‎Sunt în spatele tău.
‎Cred că a dislocat 60 de tone.
‎Eu cred că 80. Doar scheletul ‎trebuie să cântărească 30 de tone.
‎Proporțiile vaste ale trăsăturilor sale
‎nu ne permiteau să-i aproximăm vârsta.
‎Însă gura modelată clasic și nasul
‎sugerau că era un tânăr discret, ‎cu un temperament blând.
‎Era un chip nobil, cu șarm,
‎care contrazicea forța brută ‎a fizicului uriașului.
‎Statura sa magnifică și homerică
‎sugerau mai curând un argonaut înecat
‎sau un erou al „Odiseei”,
‎decât imaginea convențională a acestora ‎pe care o aveam eu.
‎Mi se părea fascinantă dimensiunea.
‎Însă, dincolo de orice, ‎mă fascina simpla sa existență.
‎Indiferent de ce altceva din viața noastră ‎era supus dubiului,
‎acest gigant exista ‎cu o certitudine absolută,
‎permițându-ne să întrezărim ‎o lume de un absolut similar,
‎în care noi, spectatorii de pe țărm, ‎eram copii imperfecte și mediocre.
‎Uitați-vă acolo!
‎Cine e? Hai!
‎Parcă e din cauciuc.
‎- Sus cu tine! ‎- E alunecos.
‎Cum e acolo?
‎E amuzant?
‎Teddy, nemernicule, aproape am căzut.
‎Ce speriat păreai!
‎De la distanță, părea adormit,
‎ca și când în orice clipă ‎și-ar fi putut strânge picioarele,
‎ca să zdrobească replicile minuscule ‎care roiau în jurul său.
‎Pe măsură ce trecea timpul,
‎vraja țesută de uriaș a început ‎să se risipească.
‎Mai bine ne întoarcem în oraș. ‎Se întunecă.
‎Da, cred că ai dreptate.
‎Au trecut trei zile ‎până la următoarea mea vizită pe plajă.
‎Simțind că mă preocupa în mod deosebit.
‎asociații mei de la institut m-au delegat
‎să țin uriașul sub observație.
‎Nu era nimic morbid în asta.
‎Pentru mine, era încă în viață.
‎Era mult mai viu ‎decât mulți dintre cei din jurul meu.
‎Nu, nu e. Nemernicul e imens.
‎Dacă măcelarii încep aici, ‎curând ajungem la femur.
‎Și de acolo, mergem către șold.
‎O să lucrăm suplimentar.
‎A doua zi,
‎mi-am amânat vizita până spre după-amiază.
‎Speram să găsesc plaja mai puțin populată.
‎Expunerea prelungită la apă ‎și tumefierea țesuturilor
‎îi îmbătrâniseră chipul.
‎Acum, trăsăturile aminteau mai curând ‎de o maturitate îndestulată,
‎sugerând corupția fizică ‎ce avea să urmeze.
‎Era începutul renunțării în fața timpului,
‎în care se regăsea și restul omenirii.
‎Oricât de respingător ar părea,
‎această metamorfoză neîncetată, ‎această viață în moarte vizibilă
‎îmi dădea curajul să pășesc ‎în sfârșit pe cadavru.
‎Această nouă perspectivă m-a făcut ‎conștient de ultimele sale agonii fizice.
‎Nu erau mai puțin dureroase ‎fiindcă nu era conștient de ele.
‎În cele din urmă, chipul i se transformase
‎într-o mască a epuizării și neajutorării.
‎Era prins în același vârtej
‎căruia îi erau destinate ‎existențele noastre finite.
‎Iar suferința sa devenea și mai tragică ‎prin izolarea
‎pe care o îndurase.
‎Naufragiase ca un vas abandonat ‎pe un țărm pustiu.
‎CE MAMA NAIBII? ‎DOVADA
‎Amputarea era prima ‎dintr-o serie de ravagii.
‎Trecuseră două zile,
‎iar eu mă luptam să depășesc reținerea
‎de a asista ‎la finalul acestei iluzii magnifice.
‎În ciuda dimensiunilor uriașe,
‎aceste profanări ale trupului său ‎îl făceau să mi se pară mai uman.
‎Era mai vulnerabil.
‎Dar slăbiciunea asta dezlănțuise ‎un deluviu de ranchiună reprimată,
‎încurajând mutilarea colosului ‎de către creaturile minuscule din jur.
‎În ziua următoare, când am ajuns,
‎am descoperit, aproape ușurat, ‎că îi tăiaseră capul.
‎Au trecut câteva săptămâni ‎până la următoarea vizită.
‎Deja orice asemănare cu omul ‎a uriașului dispăruse.
‎Seara bună, amice.
‎Odată cu pierderea acelor câteva ‎rămășițe ale personalității sale,
‎care se agățaseră cu încăpățânare de el,
‎interesul publicului dispăruse în sfârșit.
‎Luni mai târziu, ‎după ce sosirea sa fusese dată uitării,
‎diferite părți ale corpului au început ‎să apară prin oraș.
‎Majoritatea acestora erau oase.
‎MĂCELĂRIA BALLARD CO.
‎Aceste fragmente fără corporalitate ‎păreau să transmită esența
‎măreției gigantului
‎mai curând decât amintirile mele ‎despre membrele tumefiate.
‎Nu mă îndoiam că, ‎dacă cercetam barurile din oraș,
‎hotelurile și localurile, i-aș fi găsit ‎nasul sau urechile mumificate
‎și atârnate de pereți ‎sau deasupra șemineurilor.
‎Biletele se iau de acolo!
‎LUMEA MINUNILOR
‎Ieși! Vrei să te uiți, plătești!
‎Cât despre penisul imens,
‎acela și-a sfârșit existența ‎în muzeul unui circ ambulant,
‎care călătorește ‎în lungul coastei de nord-vest.
‎Acel organ monumental,
‎uluitor ca proporții ‎și potență de odinioară,
‎are propriul său cort.
‎Din păcate, e etichetat greșit ‎ca aparținând unei balene.
‎Chiar și cei care l-au văzut pe uriaș ‎după furtunăși-l amintesc acum
‎ca pe o imensă fiară marină.
‎Însă, pentru mine, uriașul e încă viu.
‎Adesea îl visez cum învie.
‎Un colos care se preumblă ‎pe străzile orașului,
‎adunând fragmente din propriul trup ‎în drumul său de întoarcere în mare.
‎Subtitrarea: Silvia Vițălaru