EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
…er stengt for godt. Det har vi visst en stund.
Det hadde vært en stor storm den natten.
Det var sent på morgenen før byen hørte om nykommeren
etter at fiskere hadde fått øye på den.
Som forskere antok mine kolleger og jeg at de første rapportene var overdrivelser.
Men vi bestemte oss for å undersøke selv da flere og flere øyenvitner kom tilbake.
Kom igjen, Steven. Vi har ikke tid til å stirre.
Jeg kommer.
Han må veie minst 60 tonn.
Nærmere 80, tipper jeg. Bare beina må veie 30 tonn.
Hans enorme trekk gjorde det umulig å anslå alderen til denne kjempen,
men den klassiske munnen og nesen antydet
at han hadde vært en ung mann med et hensynsfullt og unnselig lynne.
Det var et edelt ansikt med en sirlig sjarm
som stod i motsetning til kjempens mektige fysikk.
Hans praktfulle homeriske skikkelse
så ut som en mer autentisk versjon av en druknet argonaut
eller en helt fra Odysseen
enn de mer vanlige portrettene som jeg hadde sett for meg.
Det som fascinerte meg sånn, var delvis størrelsen hans, selvsagt,
men først og fremst det faktum at han eksisterte.
Uansett hva annet vi måtte tvile på,
eksisterte denne kjempen så absolutt,
og han lot oss skimte en verden av slike absolutter
der vi, tilskuerne på stranden, bare var ufullkomne og ynkelige kopier.
Se der.
Hvem er det? Kom an.
Det er gummiaktig.
-Opp med deg. -Det er glatt.
Hvordan er det der oppe?
Er det snodig?
-Teddy, din tosk, jeg falt nesten. -Du så så skremt ut.
På avstand så det ut som han bare sov
og når som helst kunne slå hælene sammen
og knuse de små kopiene av ham som myldret rundt ham.
Men over tid begynte magien som kjempen brakte, å ebbe ut.
Vi bør dra tilbake. Det blir snart mørkt.
Ja, du har nok rett.
Det gikk tre dager før jeg dro tilbake til stranden.
Mine kolleger på instituttet skjønte at jeg var interessert i kjempen
og ga meg oppgaven med å observere kjempen.
Min interesse var slett ikke makaber fordi kjempen levde ennå i sinnet mitt.
Han var mer levende enn folka rundt meg.
Nei, denne jævelen er stor.
Hvis slakterne begynner her, får vi fortere tilgang til lårbeinet.
-Så jobber vi oss opp til hoften. -Dette kommer til å bli mye overtid.
Dagen etter utsatte jeg turen min til sent ute på ettermiddagen
i det håp om at det ville være færre folk.
Alt saltvannet og opphovningen av vevet
hadde gjort ansiktet hans mindre ungdommelig.
Han så nå mer velfødd og moden ut.
Et forvarsel om forråtnelsen som var på vei.
Dette var begynnelsen på hans overgivelse til tidens tann
som rår over resten av menneskeheten.
Skjønt det kan virke motbydelig,
var det denne metamorfosen, dette synlige liveti selvedøden,
som ga meg motet til å endelig trå på liket.
Dette nye perspektivet gjorde meg mer klar over kjempens siste piner.
Smertefulle selv om han ikke kjente dem.
Ansiktet hans var blitt forvandlet
til en maske av utmattelse og hjelpeløshet.
Fanget i den samme malstrømmen som våre begrensede liv vil ende opp i.
Og lidelsen hans ble bare mer tragisk fordi han måtte utstå den alene.
Som et forlatt skip på den tomme kysten.
HVA FAEN? BEVIS
Amputasjonen var bare den første av en serie med herjinger.
Det hadde gått to dager mens jeg slet med min motvilje
til å være vitne til denne praktfulle illusjonens slutt.
Til tross for størrelsen hans
syntes jeg han ble mer menneskelig som følge av disse krenkelsene.
Mer sårbar.
Men den svakheten har utløst en flom av fortrengt uvilje
og stimulert de små skapningene til å skjende kolossen.
Jeg ble nesten lettet da jeg kom tilbake dagen etter
og så at hodet var blitt fjernet.
Det gikk noen uker før jeg dro tilbake til stranden.
Kjempen så ikke lenger menneskelig ut.
God aften.
Og da de siste sporene av en personlighet
som hadde klamret seg til skikkelsen, hadde forsvunnet,
hadde tilskuerne mistet all interesse.
Mange måneder senere, da kjempen stort sett hadde gått i glemmeboken,
dukket ulike kroppsdeler opp i byen.
Hovedsakelig bein.
BALLARD SLAKTERI
Disse mektige, avhugde bitene formidlet visst kjempens prakt bedre
enn mine siste minner om hans oppsvulmede lemmer.
Hvis jeg leter i byens puber, hotell og restauranter, er jeg sikker på
at jeg ville oppdage kjempens mumifiserte nese eller ører
på veggen eller over peisen.
Kjøp billetter her!
VIDUNDERTELT
Pell dere vekk. Vil dere se, må dere betale.
Den digre penisen ender opp i misfostermuseet til et lite sirkus
som reiser opp og ned nordvestkysten.
Det kolossale organet,
sjokkerende i både størrelse og potensen det engang hadde,
har et helt telt for seg selv.
Dog det står dessverre at det tilhørte en hval.
Selv de som kom og så kjempen etter stormen, husker ham nå,
om i det hele tatt, som et stort havdyr.
Men i mitt sinn lever kjempen fremdeles. Jeg drømmer ofte om hans gjenoppstandelse.
En koloss som skrider gjennom gatene
og plukker opp delene av seg selv, idet han vender tilbake til havet.
Tekst: Kenneth Aasbø