Spusti motku.
Ko si ti? Kako si nas našao?
Matej.
Bože, zašto nosiš kapuljaču?
Opreza nikad dovoljno.
Trebalo je da nam javiš da bismo te očekivali.
Mislio sam da je svrha ovoga da ljudi ne znaju gde je.
Zi ima ljude koji iznose i unose pisma.
I sam to znaš.
Etijena, ko je to? Šta se dešava?
Nenajavljeni gost, gospo.
Marija.
Matej. -Marija.
Nadam se da ne dolazim u nezgodno vreme.
Ne.
Još uvek si neočekivani melem za oči.
Vidim da te oči više ne služe dobro.
Dobro. Ulazite unutra.
Postaje hladno.
Nikad mi neće oprostiti ako umrete od prehlade.
Dođi.
Polako. Ovde je mračno.
Pazi gde gaziš.
Ne mogu da verujem da si prešao ovoliki put, Matej.
Sa opasnošću.
I u tim godinama.
Istih smo godina.
Bilo je važno.
Marija, završio sam.
Svoju knjigu? -Nisam smeo da rizikujem i pošaljem je.
A i hteo sam da je ti prva pročitaš. Molim te.
I želim da čujem šta misliš. Zato sam morao da dođem.
Ne mogu da verujem da si završio.
Naporno si na njoj radio i toliko dugo.
Ovo je dragocenost, za vek i vekova.
Došao sam da to i proverim.
Nadživeće nas. Toliko znamo.
Znam da sam u pravu.
Dođite do vatre oboje. Da vas ugrejemo.
A, da.
Ništa. -Hvala ti.
Marija.
Pre nego što nastavimo sa pričom, bojim se da nosim i loše vesti.
Na to sam se navikla.
Ovo sam mogao da pošaljem i u pismu,
ali, pošto svakako dolazim da te vidim,
odlučio sam da ti kažem uživo.
Ko je u pitanju?
Mali Jakov.
Kako se to desilo? Gde?
Marija, ne moraš... -Ne, želim da znam. Podneću.
Reci mi.
U Donjem Misiru.
Kralj Hirkan je naredio da bude proboden kopljem.
A šta je sa Onjom i devojčicama?
Na svu sreću, nisu to gledale. -Hvala Gospodu.
Zijevi ljudi ih sele kod Nimfe i njenog muža na Kolose.
Pavle je poslao pisma u tamošnju crkvu. -Biće bezbedne tamo.
Poslaću Onji pismo.
A šta ćeš joj reći?
Da je sada miran i da više ne pati.
Patio je ceo svoj život
i gotovo se nikad nije žalio.
Da.
Hvala ti, Etijena. -Ukusno je.
Noćas ću ostati budna celu noć da čitam tvoje spise.
Da sve ponovo proživim.
Pa čak i teške trenutke.
Nešto nije u redu?
Zbog toga si došao, zar ne?
Ne. Jesam.
Samo nešto što sam primetio.
Moj sto?
Tamo sedim i pišem pisma.
Ja se izvinjavam. Ne želim da zabadam nos.
Samo sam primetio dok sam prolazio, one beleške ne izgledaju kao pisma.
Čitao si ih?
Ne. Ne, Marija, ne bih to uradio.
Samo...
Te beleške na stolu učinile su mi se čudnim.
Matej, pusti me da pročitam tvoje spise.
Nemoj da se baviš mojim piskaranjima.
Siguran sam da su bitniji od pukog piskaranja.
Zašto pričamo o ovome? -Pergament je skup.
Živiš u pećini na planini daleko od trgovaca i civilizacije.
Niko u tvojoj, ili mojoj, poziciji ne traći papir.
To je tačno. Nisam rasipnica.
Marija, cenim tvoje mišljenje i jedva čekam da ga čujem.
Dozvolićeš mi isto?
U redu je.
Znaš da sam tu za tebe, sada i zauvek.
Dosta sanjam, u poslednje vreme.
O onim težim trenucima.
U svom životu, a i Njegovom...
A i svih ostalih.
Htela sam da ih zapišem da ne bih zaboravila.
Pokušavam...
Da ih spojim u nešto.
Ne znam. Samo za sebe.
Ni za koga više. -Ja to mogu da razumem.
Izvini što sam pitao.
Voleo bih da to podeliš samo ako ti to želiš.
Možda mogu da ih podelim sa tobom,
svojim najstarijim prijateljem.
O, hvala ti.
Možda samo ovu drugu ruku, tu.
Malo je teško. Izbaci nešto. -Pomalo.
Nešto sam već izbacio. U redu je.
Dobro. -Dobro, dobro.
Dobro.
Tako. -Hvala ti.
Izvol'te. -Hvala ti, Zi.
Jakove. Napravio sam ti ovo. Da imaš za put.
Biće izdržljivija od one koju si imao pre.
Hrabro si se borio juče kad su došli da ga uhapse.
Nisi oklevao.
Ne bismo to nikad dopustili.
A šta je sa mnom? A meni štap?
Jesi li teško ranjen?
Šalim se. -Danas nije dan za šale.
To ćemo još videti. Ili ćemo sedeti u šivi, ili nećemo.
Svi su izašli iz soba? -Jesu.
Judo, platio si krčmara? -Jesam, učitelju.
Spremni smo.
Dobro. Onda da ne gubimo vreme.
Ajdemo.
Razmišljao sam o onome što si rekao.
I inače, hvala ti.
Šta?
Za nove sandale.
Nisam shvatao koliko su skupe sandale neudobne.
Danas se zapravo radujem šetnji.
Makar neko od nas.
Pa, šta si hteo da kažeš sinoć o odlasku kod Lazara?
To što sam rekao. -"Da i mi pomremo s njim?"
Ako se vratimo u Judeju i ubiju nas, kao što su juče pokušali,
to je onda Božija volja.
A ako je Božija volja da umremo sa Isusom, ja neću više ništa osećati.
Tako sam i mislio.
U našoj veri nije baš prihvatljivo priželjkivati svoju smrt.
U poslednjoj knjizi Mojsijevoj,
Gospod kaže da između života i smrti, blagoslova i kletve,
treba birati život.
Pitam se šta to znači kada neko nema izbora.
Samo kažem da treba da se nadaš da poživiš.
Takva je priroda života, Jovane.
To svi pričaju već nedeljama.
Da je vreme jedino što ih razdvaja.
Nalazimo se u poprilično neobičnim okolnostima, Tomo.
Ne, Jovane. Ovo nisu neobične okolnosti.
Prinuđeni smo da prihvatimo da je smrt deo života.
Vode?
Neću. Hvala.
Petre.
Sinoć mi je bilo malo mutno u glavi od udarca u glavu.
Da nisam nešto rekao za Jairovu ćerku? -Budi malo tiši.
Jesam.
Možda sad nije ni bitno.
Lazar je mrtav.
Isus kaže da će ga probuditi, a znamo šta to znači.
Šta to može da znači. Da.
Isus je rekao da mu je drago što nije bio tamo da spreči Lazarevu smrt
i da će sve što se sada desi biti Njegova volja.
Znači, nemamo čega da se plašimo.
Zvuči tako jednostavno.
Bol nekad ume da uprosti stvari.
Kako je bilo pre nego što sam došao?
Tiše.
Misliš da pričam previše?
Ponekad.
Ali mislio sam da nas niko nije znao.
Nije bilo slave
ili zloglasnosti.
Tad niko nije hteo da nas kamenuje.
Ali nije sve tvoja krivica.
Pa, ako nisam ja...
Je l' nešto pošlo po zlu?
Rekao bih da jeste, Judo.
Lazar je mrtav.
To i mislim.
Ulazimo u treću šivu u manje od godinu dana.
I?
On je Mesija.
Zar ne bi trebalo da pobeđujemo, a ne da gubimo, stalno?
Ovo naše neprekidno tumaranje u vrećama i pepelu mi...
Ne deluje kao slava.
Ej!
Samo Isus zna kako prava slava izgleda.
Ovo sigurno ne izgleda.
Možda.
"Sedećemo u šivi ili nećemo."
Zar nisi ti pročitala pismo o Lazarevoj smrti?
Jesam.
Ali Isus je posle nešto rekao.
"Zaspao." "Probuđen."
Da li znaš Davidov psalam? "Dokle, Gospode?"
Čula sam prvih nekoliko stihova. Ali ga nisam zapamtila.
Jao, Marija.
Neću da ti pričam šta da radiš, ali taj vredi zapamtiti.
Kao i svaki?
Pa, počinje ovim bitnim pitanjima.
"Dokle ćeš me, Gospode,
stalno zaboravljati?
Dokle ćeš lice svoje skrivati?"
To sam prošla.
Ali završava se prihvatanjem, pa čak i pohvalom.
"Ja se u milost tvoju uzdam, srce moje radovaće se spasenju tvom.
Pevaću Gospodu svom jer On mi dobro čini."
I to sam prošla.
Ali nije bilo lepo.
Ali u sredini ima jedan stih.
"Pogledaj me i usliši, Gospode, Bože moj! Prosvetli oči moje
da ne bih zaspao u san smrti!"
San i smrt.
Ponekad se povezuju.
Ali samo ih Gospod razlikuje.
Da li to odgovara na pitanje zašto sam rekla da ćemo sedeti u šivi ili ne?
Pre nego što smo krenuli u misionarenje,
predočio sam Isusu ironiju toga da mi da moć da iscelim druge,
dok ja i dalje nosim teret svog ćopanja.
Je l' odgovorio?
Nešto je objasnio i bilo je predivno.
Ali to ne znači da mog bola više nema.
Počelo je polako sve više da me probada, još i pre onoga juče.
I...
Ne znam. Samo pokušavam da kažem da,
ako Isus probudi Lazara iz njegovog sna,
zar to onda neće samo još više produbiti moje pitanje?
Hoće, naravno.
I sa tim ćemo se tad izboriti. Nema svrhe sada brinuti o tome.
Je l' ovo ono što si očekivala?
Jakove, ja...
Nikome ne želim ono kroz šta sam prošla, ali...
Zbog te svoje dugogodišnje izgubljenosti ništa nisam očekivala.
Osim tmine.
I stalne senke.
Krika u noći.
Čudnih glasova.
Čak su mi i dani bili mračni,
a ponekad bi se nakratko pojavili tračci svetlosti.
A sad je obrnuto.
Otkad je pozvao moje ime, sve se promenilo manje-više,
sa povremenim naletima tame koji bole isto koliko i pre,
samo što su sada izuzetak a ne pravilo.
Dugo sam bila zarobljena u beznađu...
I patnji.
Pitanjima bez odgovora.
Sad sam samo zahvalna
na svetlosti.
Nisam posebna. Nemoj to da misliš. Ne treba na ovome da mi zavidiš.
Ovo sam kroz muku naučila.
Pa...
Voleo bih da mi moja patnja donese
istu vrstu prihvatanja i mudrosti kao i tebi.
Preda mnom je još mnogo toga.
I jesi napredovao.
Od svih, tebe i Tadeja znam najduže,
još od prvog šabata u mojoj maloj nastambi
kad još uvek nisam imala pojma šta radim.
Pa, da budem iskren, nismo ni Tadej ni ja.
Videlo se.
Nismo imali pojma kuda će nas ovo odvesti.
Ni sad nemamo.
Ali, ipak.
Arnane!
Marta, nek ti Gospod da utehe među ožalošćenima iz Siona i Jerusalima.
Ovaj svet je gore mesto bez njega. Prerano ga je napustio.
Marija, ovo je Arnan iz Jerusalima.
Stari poslovni prijatelj mog brata.
Zlatno doba građenja u Svetom gradu se okončalo Lazarevom smrću.
U celoj zemlji zaista ne postoji bolji gvožđar.
Bio je porodica i voljeni prijatelj mog sina.
Svi su ga voleli.
O, Javise. -Arnane.
Zastupnik porodice.
Je l' sve pripremljeno? -Onako kako i očekuješ od Lazara.
Marta, tebi i tvojoj sestri ništa neće faliti.
Njegova imovina, sredstva i sav novac idu direktno vama,
sa posebnim zahtevom da navedeno
delom nastavi da se koristi za zaštitu i brigu o izvesnoj Mariji,
ćerki Joakima iz Nazareta.
Lazar ništa nije spomenuo.
Zašto me ne iznenađuje to što je prijatelj sa ljudima iz Nazareta?
Nikada nije bio elitista. -Tamo smo odrasli.
Pa, ja se izvinjavam, sestre. Nisam hteo da vas uvredim time.
Marta, većina novca je u banci, ali nešto i u sefu
u pisarnici...
Možemo li kasnije o ovome?
Naravno, ako vam nešto bude odmah zatrebalo...
O, i kad sam dolazio kod vas,
Neftali mi je rekao da vam kažem da se u Vitaniju zaputila grupa da vidi Lazara.
Koliko njih? -Rekao mi je preko deset, dolaze sa Jordana.
I rekao je: "Kaži joj da On dolazi."
On? Ko je "on"?
Gospode, da si bio ovde,
ne bi onda umro moj brat.
Marta... -Pokušavam da ne budem ljuta.
Nisi došao ranije, Gospode.
Samo sam...
Zbunjena.
I skrhana.
Jasno mi je.
I ja sad znam,
šta god da zamoliš od Boga,
Bog će ti dati.
Dete moje... -Je li tako?
Znam da možeš da nam daš nadu ili olakšanje.
Znam da možeš.
Vaskrsnuće tvoj brat.
Znam da će vaskrsnuti prilikom vaskrsenja u poslednji dan.
Predugo je to da čekam.
Ja ne govorim o tom vaskrsenju.
Ja sam život koji nadilazi smrt.
Ja ne shvatam.
Ja sam vaskrsenje i život!
Ko veruje u mene, živeće ako i umre.
I svaki koji živi i veruje u mene, neće umreti.
Veruješ li u to?
Ja sam uverena da si ti Hristos,
sin Božji, koji treba da dođe na svet.
Zato čak i kada ne razumem najbolje,
ja verujem.
Sada kad sam ovde,
telesna smrt ne okončava naš večni život.
Verujem da si Hristos.
Toliko znam.
To je sve što mi treba.
Brzo, idi po sestru.
Učitelju, da... -Čekaćemo ovde.
Oprosti, učitelju.
Da li treba da razumemo ovo što govoriš?
Da, moram da priznam
da se i ja isto pitam.
Onda još uvek ne.
Ne verujem svojim ušima, Jovane.
A bojim se da prihvatim ono što mislim da sam čuo.
Nemoj.
Dobro sam.
Za sad.
Učitelj je tu i zove te da dođeš.
Mene?
Sada?
Došao je?
O kome pričaju? -Nisam upućen.
Sestro Lazareva, neka ti Gospod da utehe, među svim...
Ide do grobnice da tamo tuguje.
Ne treba da bude sama.
Šta je bilo?
Porodično groblje je onamo.
Jeste, ali rekao si da ljudi dolaze u Vitaniju sa Jordana, zar ne?
Ovo je istočna kapija.
Gospode.
Da si bio ovde, ne bi umro moj brat.
Javili smo ti!
Zašto nisi došao?
Zašto si čekao?
Zašto?
Pokazaću ti zašto.
Gde ste ga stavili?
Gospode, dođi i vidi!
Ko je ovaj čovek? Je l' Lazarev prijatelj?
Je l' porodica?
Nikada ga nisam video.
Nisam ga video ovakvog.
Šta je mislio?
"Pokazaću ti zašto"? Kome je to namenjeno?
Rekao je da Lazar neće umreti od bolesti.
Šta se ovde dešava? -Šta je hteo da kaže?
Iscelio je bezbroj ljudi. Otvorio je oči slepome.
Zar nije mogao da učini da Lazar ne umre? -Smiri se.
On plače. -I šta ćeš ti da uradiš, a?
Je li ljut na nas? -Obojica prestanite s pitanjima.
Videćemo sad.
Dobro?
Hajde, brate. -Treba da krenemo, Tomo.
Podignite kamen.
Rekao je "podignite kamen".
Nešto nije jasno? -Gospode.
Već je počeo da zaudara.
Jer je već četvrti dan u grobu.
Marta.
Sigurno si svesna da je to sada nebitno.
Zar ti ne rekoh da ćeš, ako poveruješ, videti slavu Božiju?
Jedino o čemu sada treba da misliš jeste vera.
Opet vam kažem, pomerite kamen.
Spremni? Je'n, dva, tri.
Ajde. Gurajte uz nogu.
Oče.
Hvala ti što si me uslišio.
Ja sam znao da me uveš slušaš,
ali ovo rekoh zbog naroda koji ovde stoji,
da poveruju da si me ti poslao.
"Poslao"?
Šta On to radi?
Već nam je rekao sinoć. Zar se ne sećaš?
To je rekao da mu mi, i mnogi drugi, poverujemo.
Već verujemo u njega. -Ne svi, i ne za sve.
Lazare, izađi!
Lazo... Lazare!
Lazo!
Razvijte ga.
I pustite ga da ide.
Marta?
Da, brate.
Ovde sam.
Šta se desilo?
Ti si...
Vratio si se.
Isuse.
Da li sanjam?
Ovo nije san.
Sad si se probudio.
Spavao sam?
Vraćen si u svet živih, brate.
Hvala ti.
Žao mi je što je moralo ovako,
ali i nije, zato što u svemu ovome postoji viši plan.
Verujem ti.
Znam da voliš da me vraćaš na zemlju, ali nag sam ispod svih ovih zavoja.
Treba ti i kupanje.
I umirem od gladi.
Ne budi dramatičan. To je samo četiri dana.
Četiri dana?
Najduži san u životu.
Jao! Jao, polako.
Istina je.
Priče o Isusu iz Nazareta su istinite.
Nazareta?
Moram da se vratim u Jerusalim.
Šta je bilo? -Isus iz Nazareta.
Znaš ko je ovo? -Čuo sam njegovo ime.
Moram da se vratim, odmah.
Ali što odmah? Moramo da vidimo šta se desilo.
Mislim da je jasno šta se desilo. -Da, ali kako?
Ček, polako. Svi se vratite kućama. Šiva je završena. Hvala vam.
Zašto ne govoriš ljudima da ovo ne šire?
Zašto si ovo uradio pred toliko ljudi?
Jer je došlo vreme, Jakove.
Shvatićete.
Ovo je sve.
Zar ne vidite?
Ovo čudo će nas sve spojiti.
Više niko neće sumnjati u Njega.
Tomo. -U redu je. Bićeš ti dobro.
U redu je. Dođi.
Sad ćemo da ti damo malo vode. Dajte vode.
Drži malo ovde. -Evo, drži.
Šta si učinio?
Tomo.
Molim te. Pričaćemo.
Kad?
Uskoro?
Dosta mi je ove priče o "uskoro".
Tomo, nemoj. Nemoj, ne ovde... -Hoću. Baš ovde.
Učitelju, pogledaj me u oči.
Gledam.
I zauvek ću. -To nije odgovor!
Zašto on, a ne Rama?
Zašto ne tvoj rođak, Jovan? Ovo je bolesno.
Izvinite što prekidam, ali moramo odmah da popričamo sa njim.
Naš učitelj mora svašta da obavi. Molim vas.
Tomo.
Ne očekujem da ti odmah sve bude jasno.
Stvarno.
Šta Otac dopušta,
šta ja dopuštam,
kako bih prouzrokovao volju svog Oca,
i veru i širenje Njegove crkve.
Može ti pasti teško...
I da, čak i meni.
Ovo je previše. Ovo je previše. Ne razumem.
Znam.
I zbog toga me boli duša.
Ali molim te...
Molim te, ostani uz mene, Tomo.
I vremenom ćeš shvatiti.
Ovo što si učinio, čudo, mnogo si uznemirio sadukeja.
Odlično.
Sadukej je već otišao u Jerusalim.
Znam kakvi su. Napraviće haos.
To sam i očekivao.
I nije te briga?
Jeste me briga.
Zato sam ovo i uradio.
A sad, moram da budem sa prijateljem.
Tomo. Hajde, brate.
U redu je.
Vraća li ti se snaga?
Svakim minutom sve više i više.
A stari bolovi? -Pucanje u kolenu?
Još je tu.
Ti ne bi bio ti bez toga.
Ne.
Dobro. Dosta je.
Kako je izgledalo?
Rekao sam ti, bio sam u dubokom snu.
Nisi video majku ili oca? Ujaka Lameha sa jezivim okom?
Marija! -Prestravljivao me je kad sam bila mala.
Da li se sećaš da si ga zvao Kiklop?
Ocu se to nije sviđalo.
Pričao je da su helenski spevovi paganski.
Da l' će imati oba oka na vaskrsenju?
Kad bismo samo imali koga da pitamo.
Učitelju. -Kako vam ide?
Koleno mu još uvek pucketa.
Da, zahvalni smo, ali imamo napomene za sledeći put.
Pa, Otac mi daje jedno čudo po čoveku, tako da...
O, dobro.
Mogu li da zamolim za trenutak sa Lazarom? -Šta da ti kažemo? "Ne"?
Ispij to. -Hoću.
Utopli se. -Hoću, hvala ti.
Dobro paze na tebe. -Kao da imam dve majke.
Pa, tri sa tvojom.
Pa, mora da je lepo.
Ume da bude.
Zamalo da izgovorim naglas "Kakav dan".
Da.
I to je malo reći.
Zašto me tako gledaš?
Zato što samo sediš.
I?
U sobi je sve u potpunom haosu.
A ti ne žuriš da sve skloniš i počistiš.
Dodaj mi malo toga.
Volela bih da mu se nekako odužimo.
Šta možeš da daš nekom ko...
Vaskrsava mrtve?
A čuli smo priče o tome kako je umnožio hleb i ribu u Dekapolisu.
Šta njemu može da treba?
Pa, sigurno mu ne treba ništa.
Možda u tome i jeste stvar.
Dakle, osećaš se bolje?
Malo je reći.
Pa, mngoo bolje izgledaš.
Hvala ti.
I očekivao bih da izgledam svežije posle četvorodnevnog sna.
Četvorodnevni san.
Ali nije bio san.
Toliko znam.
Zašto si to uradio?
Trebalo je da očekujem da ćeš imati neka pitanja. -Ozbiljan sam.
Zašto ja?
Nije pitanje toga "ko" je, nego "kada".
Drago mi je što si ti, naravno. -Ne mogu da shvatim.
Ističe mi vreme, Lazare.
Ovo je bio poslednji.
Poslednji šta?
Javni znak.
Više nećeš činiti velika čuda?
Ne na ovoj strani...
"Strani"?
Moram da se ispovedim. -Nisi učinio loše.
Ne da ispovedim greh.
Nego da kažem nešto što ti ne znaš.
Onda nisam siguran koliko je to ispovest.
Tvoje sestre, javile su mi da si bolestan dok smo bili u krčmi u Pereji
pre kraja praznovanja.
Rekao sam im da to ne rade.
U svakom slučaju, nisam odmah došao u Vitaniju.
Morao sam prvo nešto da uradim. Da propovedam besedu u Jerusalimu.
U hramu?
Kako je prošlo?
Pored toga što su fariseji pokušali da nas kamenuju?
Rekao bih natprosečno. -Kamenuju?
Dakle više ne okolišaš.
Ne.
Ne smem.
Došlo je vreme.
To što su juče pokušali, uskoro će i uspeti da urade.
Kamenovanje ili hapšenje?
Videćeš.
Ne, ne. Čekaj. Nemoj to opet da mi radiš.
Lazare, molim te, samo me slušaj.
Čekanje, četiri dana tokom kojih su tvoje sestre tugovale i patile.
Moraš da znaš da to nije bilo iz okrutnosti. -Nikad to ne bih pomislio.
Već da blaženstvo svog Oca, kroz ovo što se danas desilo, otkrijem svima.
I da mi je bilo bolno da gledam sve koji su patili zbog ovoga.
A još bolnije jer sam znao da je to bilo neophodno za one koji su videli,
posebno za moje sledbenike.
Ali ima onih kojima će ovo pokrenuti niz događaja.
Zar nije uvek tako sa verskim vođama od samog početka?
Ovo je drugačije.
Sad imaju čvršće osnove za kaznu.
Muškarci su. Čuvaju svoj obraz. -Postao si neporeciv.
To ne mogu da dozvolim.
A ni moji sledbenici neće razumeti.
Rekao sam im tri puta.
Kao da nisu sposobni da to čuju.
Ni ja nisam sposoban to da čujem.
Ni nakon ovoga danas?
Čovek sam. -Kao što sam i ja.
Ali prijatelju, ti si i Božiji Sin.
Jesam.
Zato ne razumem.
Većina neće.
Osećati nemir je ljudski.
I ja osećam nemir jer moji učenici uporno ne mogu da shvate.
I zaboravljaju šta sam uradio.
I ljut sam što verski poglavari
izvrću veru u kukavički pozorišni čin.
I strah me je...
Onoga što dolazi.
Čaše iz koje ću piti da bih ispunio Očevu volju.
Sada strahujem. -Bio si u grobu...
I strahuješ?
Za tebe.
Volim te. Ne želim da te gledam kako patiš.
Sin čovečji treba mnogo da propati.
Ne... Ne mogu ovo da slušam.
Prorok Isaija te je mnogo puta upozorio?
Jeste.
"Prezren beše i odbačen od ljudi.
Čovek puna bola...
I vičan bolestima."
To su bile samo...
Reči na papiru.
Sad kad su o tebi,
koji si od krvi i mesa,
druga je priča.
Priča kojoj dolazi kraj.
Hajde sedi. Smiri se.
Muka mi je od priče da treba da mu verujem. Više neću da mu verujem.
Tomo, sad nije trenutak... -Video si šta je uradio!
Stišaj se. -Svi ste videli šta je danas uradio.
Što malo ne sedneš... -Ne. Što ti ne sedneš?
Ja ću da stojim. Vidi šta ti se desilo s glavom.
Vidi šta se Petru desilo. -Tomo.
Svi ste videli!
Moraš li da odeš kod njih?
Raspravljaćemo detaljno o svemu za vreme pashe.
Jednu stvar sam mu tražio. Jednu stvar!
Tada ću sve objasniti.
A ovaj slomljenog srca, noćas neće prihvatiti moju ljubav ili reči.
Ne pipaj me. Neću da se smirim. -Braća će ga držati.
Moraš da gledaš širu sliku... -Nema ovde šire slike!
Dođi. Idemo da nešto pojedeš.
Neću da idem da spavam. Nisam umoran.
Tomo, samo... Čekaj, čekaj. Ne, nemoj, Tomo!
To ćeš morati da zameniš. -Stvarno, Matej? Zašto?
Jer kad Lazar nešto izgubi, on zaslužuje da mu se to vrati?
A kad drugi ljudi izgube... -Jer to radiš ako si učtiv!
Ako si imalo učtiv, nećeš uopšte ni da razbijaš krčag.
Dosta mi je učtivosti. Dosta mi je svega ovoga. -Ne misliš tako.
Kaži mi šta mislim, Andrej.
Vidi... Patiš.
Jasno nam je. -Ne. Nije vam jasno.
Da jeste, bili biste uvređeni kao i ja.
Tomo, nema svrhe stavljati patnju na vagu i meriti je.
Ovo što se danas desilo treba još više da nas zbliži.
Moramo da stavimo na stranu pojedinačne brige i spremimo se za veliku promenu.
Čekaj, čekaj, čekaj!
Nije mislio na tebe. -Nije to rekao.
Ne brini. Hajde da malo udahnemo, može?
Mrzim što prolazi kroz ovo. Stvarno.
Ali razmislite o ovome danas. Desetine ožalošćenih je to videlo svojim očima.
Verske vođe napokon će morati da Ga priznaju
i radiće sa njim da nas ujedine protiv naših tlačitelja.
Ovo je jedan od najvažnijih dana u istoriji našeg naroda!
Slažem se. Samo moramo da budemo pažljiviji oko njega.
Jerusalimske verske vođe ne vole kad neko ima više moći od njih, Judo.
Nisam siguran da ovo znači ono što ti misliš.
Ako ga ne vole, može ih ugasiti kao sveću jednom rečju.
Toliko bi mu trebalo. -I mene još uvek muči to pitanje.
Šta? -"Jednom rečju."
Zašto ga Isus nije iscelio iz daleka kao što je Gajevog sina?
Hteo je da to vidimo.
Da vidimo podignuti kamen.
Da vidimo Lazara kako izlazi iz groba u zavojima.
Želeo je da i mi budemo deo toga.
Jednom rečju je mogao i da podigne kamen i odmota Lazara.
Rekao nam je sinoć, Matej. "Da poverujemo."
Sa mnom je upalilo.
Ako Jerusalim ovo čuje i poveruje, jesu li ovo počeci naše vojske?
Da li je on spomenuo išta o vojsci? Ikada?
Moj bodež je bacio.
Izvinite, ali mislim da mislite pre...
Vidite, vreme za uzdržanost i skromnost je prošlo.
Nije tražio ništa sem da pođemo s njim i vidimo.
Zašto pričamo o bilo čemu drugom? -Zbog ovoga možemo da izgubimo Tomu.
Ljudi, juče nam je rekao
da niko i ništa ne može da nas trgne od njega.
To je rekao za svoje prave ovce.
Koje mu čuju glas i veruju.
A Toma možda nije njegova prava ovca?
Je l' to đavo uš'o u tebe?
Odakle ti pravo? -Povuci reč.
Ljudi, molim vas. -Rekao sam da povučeš reč!
Molim te, ne obeščašćuj Isusa ovakvim ponašanjem.
U pravu je.
Znate, postaje kasno.
Svašta se desilo u ova dva dana. Hajde da se odmorimo.
Da, znaš, žao mi je. Iskreno ja...
Ne, žao mi je! Iskreno. Nisam tako mislio.
Volim Tomu. Samo...
Samo sam uzbuđen. Ja ne...
Jakove. Jakove. -Mali Jakove!
Jesi li dobro? -Ja, dobro sam. Dobro sam.
Ej, ej.
Nadolazi u talasima, žiganje. -Od jučerašnje tuče?
Bol mu je postajao sve gori još pre tuče.
Toma jeste u pravu.
Zašto svakoga i sve drugo, ali ne Malog Jakova?
Ne želim da se večeras priča o meni, u redu?
Mislim da treba da poslušamo Petra i da se malo odmorimo.
Kako možeš, u ovakvom stanju?
To je između mene i Boga.
Kao što bi trebalo da bude i većina stvari oko kojih se raspravljate.
Želimo da budeš dobro. -Hvala vam.
Ali stajanje i gledanje ništa neće uraditi.
Marija i Marta su nam spremile sobe, iste kao prošlog puta.
Neće leći dok mi ne zaspimo.
Nepoštovanje je da zbog nas ostaju budne do kasno.
U pravu je.
Ja odoh. Filipe, Natanailo, mi smo bili zajedno u sobi.
Idemo.
Šta ćemo... -Ostaću ja s njim dok ne prođe.
Treba mi koji minut.
Idite. Doći ćemo.
Natanailo.
Petar i ja ćemo da pokupimo Jovana i Tomu.
Sam Bog zna da će biti potrebna nas trojica.
Jakove, sigurno si dobro?
Bićemo s njim. Biće dobro. -Hvala, Matej.
Moram da sednem. -Polako. Držim te.
Držim te. Držim te. Dođi.
Hvala.
Pa, dobila si odgovor.
Šta?
Nema sedenja u šivi.
Večeras ne.
Ali još osećam tugu.
Takođe.
Tako je zato što je Juda u pravu.
Ovo je bio najveći javni znak do sad.
Više ne moramo da se pitamo i nagađamo kad će "uskoro" biti.
Što sam više čitala Psalme Davidove, imala sam veću potrebu da napišem svoje.
Samo, molim te, imaj u vidu da ovo još nije završeno.
Još uvek retko kad puštaš nekoga u svoj um.
Ali kad god da jesi, uvek sam bio zahvalan.
"Tama nije nedostatak svetlosti.
Bilo bi previše prosto.
Više je neobuzdana i zlokobna.
Nije mesto, već praznina.
Bila sam u njoj.
Više puta.
I iako nisam mogla da te vidim ili čujem,
bio si tu.
Čekao si.
Zato što tama tebi nije mrak.
Barem nije uvek.
Plakao si...
Ne zato što ti je prijatelj mrtav...
Nego jer ćeš ti uskoro biti.
I zato što to nismo mogli da razumemo.
Ili nismo hteli. Ili oba.
Nadolazeća tama bila je preduboka da bismo je shvatili.
Ali bilo je i svetlo.
Jedno je moralo pre drugog.
Sa tobom je uvek bilo tako.
I dalje je.
Suze su tekle iz tvojih očiju, a onda i iz naših,
pre nego što se sva svetlost na svetu ugasila.
I vreme je htelo da strada sa tobom.
Ponekad se vratim na to mesto,
ili bolje rečeno, ono se javi meni, nenajavljeno.
Ta noć koja je bila večna,
dok nije prestala da bude.
Gorka, ali i slatka.
Ali nekako se gorčina zadržala u slatkom i nikad nije nestala.
Rekao si nam da će tako biti.
Ne svojim rečima, već načinom na koji si živeo.
Čovek pun bola, i vičan bolestima.
Mi tu bol nismo želeli da vidimo,
zato smo i skretali pogled, i čineći tako smo upotpunili tvoje biće.
'Jedan od koga svak zaklanja lice.'
Ali vrlo brzo više nismo mogli da se zaklanjamo
kao što ni sunce nismo mogli da sprečimo da zalazi.
Ili da izlazi.
Sećam se da si želeo da postoji drugi način.
I sada bih i ja to volela.
Još uvek mi nije jasno zašto je moralo da bude ovako.
Gorčina se često mešala sa slatkim.
Možda ja nikada neću.
Bar ne... na ovoj strani..."
IZABRANI