Dobd el a botot!
Ki vagy te? Mit keresel itt?
Máté.
Te jó ég! Minek a csukja?
Nem lehetünk elég óvatosak.
Üzenhettél volna, hogy felkészülhessünk.
Azt hittem, az a cél, hogy a holléte rejtve maradjon.
Zé emberei becsempésznek minden levelet.
Te is tudod.
Ki az, Etienna? Mi történt?
Váratlan vendég, asszonyom.
Mária!
- Máté! - Mária!
Remélem, nem rosszkor jöttem.
Nem.
Még mindig rendkívül kellemes rád nézni.
Úgy tűnik, kezd romlani a látásod.
Jól van, befelé mindketten!
Hideg van.
A többiek nem bocsátanák meg nekem, ha megfáznátok.
Gyere!
Vigyázz, nagyon sötét van!
Óvatosan lépj!
Még mindig nem tudom elhinni, hogy eljöttél, Máté.
Ilyen veszélyben.
A te korodban.
A korunk.
Fontos volt.
Mária. Befejeztem.
- A könyvet? - Nem kockáztathattam a futárt.
Azt akartam, hogy te olvasd el először. Kérlek.
Tudni szeretném, mit gondolsz róla, úgyhogy el kellett jönnöm.
Nem tudom elhinni.
Keményen dolgoztál hosszú időn át.
Ez nagy kincs lesz örök időkre.
Ezt szerettem volna elérni.
Túl fog élni minket. Ebben biztos vagyok.
Tudom, hogy igazam van.
Gyertek ide a tűzhöz! Át kell melegednetek.
Igen.
- Köszönöm. - Szívesen.
Mária.
Mielőtt bármi másról beszélnénk, sajnos van egy rossz hírem.
Azokat megszoktam.
Tudom, megüzenhettem volna,
de gondoltam, ha már úgyis eljövök,
akkor elmondom személyesen.
Ki az?
Kis Jakab.
Hogy történt? Hol?
- Mária, te... - Nem, tudni szeretném, kibírom.
Mondd el!
Egyiptomban.
Hürkánosz király megölette egy lándzsával.
Mi van Oniával meg a lányokkal?
- Szerencsére nem voltak ott, nem látták. - Istennek hála!
Zé emberei elvitték őket Kolosséba Nimfához és a férjéhez.
- Pál küldött levelet a gyülekezetnek. - Ott biztonságban lesznek.
Írni fogok Oniának.
Mit tudsz mondani neki?
Már nem szenved.
Egész életében fájdalmai voltak,
és alig panaszkodott.
Igen.
- Köszönjük, Etienna! - Finom volt.
Egész éjjel fennmaradok és olvasom a kéziratod.
Újra át akarom élni.
Még a nehéz pillanatokat is.
Valami baj van?
Ezért jöttél, nem?
De, igen.
Csak észrevettem valamit.
Az asztalomon?
Ott írom a leveleket.
Ne haragudj, nem akartam leskelődni!
Ahogy elmentem az asztal mellett, azok az iratok nem tűntek leveleknek.
Beleolvastál?
Nem, Mária, soha nem tennék olyat.
Csak...
a látványtól különös érzés fogott el.
Máté, csak hadd olvassam el a kéziratod!
Ne foglalkozz az én irományommal!
Biztos vagyok abban, hogy azok nem csak irományok.
- Miért beszélünk erről? - A pergamen drága.
Egy barlangban élsz, a hegyoldalban, a kereskedőktől, a civilizációtól távol.
A mi helyzetünkben senki nem pocsékolja a pergament.
Ez igaz. Nem pazarlok.
Mária, értékesek a gondolataid, alig várom, hogy hallhassam őket.
Megengeded?
Jól van.
Tudod, hogy számíthatsz rám, most és mindig.
Mostanában többször álmodtam
a sötétebb időkről.
Az én életemben, az övében...
és a többiekében.
Le akartam írni ezeket, hogy ne felejtsem el.
Próbálom...
összefűzni valamivé.
Nem is tudom, csak magamnak.
- Senki másnak. - Értem.
Sajnálom, hogy kíváncsiskodtam.
Csak akkor akarom, hogy megoszd, ha neked nem kényelmetlen.
Talán megoszthatom veled,
legrégibb barátommal.
Köszönöm!
Talán a másikat is. Ez az.
- Nagyon nehéz. Hagyj belőle! - Kicsit.
Sok mindent kiraktam belőle, jó lesz.
- Jó. - Jól van.
Jól van.
- Jó. - Köszönöm!
- Tessék! - Köszönjük, Zé!
Jakab, ezt neked csináltam a mai útra.
Erősebb, mint az előző.
Bátran harcoltál tegnap, amikor el akarták fogni.
Habozás nélkül.
Nem hagyhattuk, hogy elfogják.
Velem mi lesz? Én is kapok botot?
Talán lesérültél?
- Tréfáltam. - Ez nem a tréfák napja.
Azt majd meglátjuk. Vagy tartunk sivát, vagy nem.
- Mindenki ellenőrizte a szobáját? - Igen.
- Júdás, kifizetted a fogadóst? - Igen, Rabbi.
Készen állunk, mester.
Jó. Ne vesztegessük az időt!
Kérlek!
Gondolkoztam azon, amit mondtál.
Egyébként köszönöm.
Mit?
Az új sarut.
Eddig fel se tűnt, mennyire kényelmetlen volt a drága fajta.
Szinte várom a mai gyaloglást.
Legalább egyikünk.
Hogy értetted azt tegnap, hogy megyünk Lázárhoz?
- Ahogy mondtam. - „Hogy meghaljunk vele együtt”?
Ha Júdeában megölnek minket, ahogy tegnap próbálták,
akkor az Isten akarata.
Ha Jézussal meg kell halnom, legalább nem kell éreznem semmit ezután.
Akkor jól értettem.
Tamás, hitünk szerint helytelen, ha valaki a saját halálát kívánja.
Mózes utolsó könyvének a végén
Isten azt mondja, „elénk adta az életet és halált, áldást és átkot.
Válasszuk az életet!”
Vajon ez mit jelenthet annak, aki nem választhat.
Azt mondom, az élethez szükséged van a reményre.
Az élethez hozzátartozik a halál, János.
Hetek óta ezt hallom tőletek.
Csak az idejében van különbség.
Ne felejtsd el, hogy most nagyon szokatlanok a körülmények!
Nem, János, ez nem szokatlan körülmény.
Kénytelenek vagyunk elfogadni, hogy a halál az élet része.
Vizet?
Nem kérek, köszönöm!
Péter.
Tegnap este kicsit zavaros volt a fejem attól az ütéstől.
- Mondtam valamit Jairus lányáról? - Halkabban!
Mondtam.
Talán most már nem számít.
Lázár meghalt.
Jézus azt mondta, felkelti, és mi tudjuk, mit jelent ez.
Hogy mit jelenthet. Igen.
Jézus azt mondta, örül, hogy nem volt ott, hogy megakadályozza,
tehát bármi történik most, az az ő akarata lesz,
úgyhogy nincs mitől félnünk.
Eléggé leegyszerűsíted.
A fájdalom sok mindent leegyszerűsít.
Milyen volt, mielőtt idekerültem?
Csendesebb.
Úgy érted, túl sokat beszélek?
Néha.
Úgy értettem, viszonylag ismeretlenek voltunk.
Nem volt se hírnév,
se gyalázás.
Senki nem próbált még megkövezni minket.
Ez nem a te hibád volt.
Ha nem az én hibám,
akkor valami elromlott?
Azt hiszem, igen, Júdás.
Lázár meghalt.
Éppen ez az.
Ez a harmadik sivánk lesz alig egy éven belül.
És?
Ő a Messiás.
Nem győznünk kellene ahelyett, hogy állandóan veszítünk?
Folyton csak ez a toporgás zsákruhában meg hamuban,
nem tűnik dicsőségnek.
Hé!
Csak Jézus tudja, milyen az igazi dicsőség.
Biztos, hogy ez nem az.
Talán.
„Tartunk sivát, vagy nem”?
Nem te magad olvastad a levélben, hogy Lázár meghalt?
De.
De utána Jézus mást mondott.
„Elaludt, felébred”.
Ismered Dávid énekét? „Meddig Uram?”
Hallottam az első néhány sorát, de nem jegyeztem meg.
Mária!
Nem akarok tanácsokat adni neked, de ezt érdemes megtanulni.
A többit nem?
Nagy kérdésekkel kezdődik.
„Meddig tart ez, Uram?
Végképp megfeledkeztél rólam?
Meddig rejted el orcádat előlem?”
Éreztem ezt.
De a vége elfogadás, sőt dicséret.
„Mert én hűségedben bízom, szívből ujjongok, hogy megsegítesz.
Éneklek az Úrnak, mert jót tett velem.”
Megtettem.
Ha nem is túl szépen.
A közepén van van egy sor:
„Tekints rám, hallgass meg, Uram, Istenem! Tartsd meg szemem ragyogását,
el ne aludjam a halálba!”.
Alvás és halál.
Néha egymást helyettesíti a két szó.
Talán csak Isten tudja, mi a különbség.
Ez a válasz a kérdésemre, hogy „Vagy tartunk sivát, vagy sem”?
Mielőtt elmentünk a küldetésre,
kérdeztem Jézust annak iróniájáról, hogy míg képessé tesz engem mást meggyógyítani,
aközben én a sántaságommal küzdök.
Válaszolt?
A magyarázata gyönyörű volt.
Ez nem azt jelenti, hogy már nincsenek fájdalmaim.
Sőt a fájdalmak folyamatosan erősödtek már a tegnap történtek előtt is,
és...
egyfolytában azon töprengek,
hogy ha Jézus felébreszti Lázárt az alvásból,
az nem vet fel komolyabb kérdéseket, mint amikkel én küzdöttem?
Dehogynem.
De majd akkor megbirkózunk velük. Most nincs értelme ezen gyötrődni.
Erre számítottál?
Kis Jakab, én...
senkinek nem kívánom azt, amin keresztülmentem.
Mivel annyi éven át elveszett voltam, már nem számítottam semmire.
Csak sötétségre.
Állandó homályra.
Éjszakai sikolyokra.
Furcsa hangokra.
A nappalt is sötétnek éreztem,
csak néhány ritka pillanat volt, amikor áttört néhány fénysugár.
Most fordítva van.
Mióta a nevemen szólított minden rendben ment, többé-kevésbé.
Van, hogy elkap egy-egy sötét pillanat, ami éppen úgy fáj, mint régen,
de ez most a kivétel, nem a szabály.
Olyan sok veszteség ért...
és gyász.
Megválaszolatlan kérdések.
Most csak hálás vagyok...
a világosságért.
Persze nem vagyok különleges, értsd meg, ez nem irigylésre méltó nézőpont.
Gyötrődésből született.
Hát...
bárcsak az én gyötrődésem is annyi
elfogadást és bölcsességet adott volna nekem, mint neked.
Hosszú út áll még előttem.
Te növekedtél.
Téged és Taddeust ismerem legrégebb óta,
a nálam tartott első sabbat óta, amikor azt se tudtam, mit csinálok.
Őszintén szólva Taddeus és én se tudtuk.
Látszott.
Senki sem sejthette, hová vezet mindez.
Most sem sejtjük.
Még.
Arnán.
Márta! Adonáj vigasztaljon mindazok közt, akik gyászolnak Sionért és Jeruzsálemért.
A föld rosszabb hely lett Lázár nélkül. Túl korán ment el közülünk.
Mária, ő Arnán Jeruzsálemből.
A bátyám régi üzletfele.
Lázár halálával vége az építkezés aranykorának a szent városban.
Az biztos, hogy az egész országban nem volt jobb kovács.
A fiam barátja volt, nálunk szinte családtag.
Mindenki szerette.
- Jabéc. - Arnán.
A család ügyvédje.
- Minden rendben? - Ahogy az Lázártól várható volt.
Márta, húgodról és rólad is gondoskodott.
Az ingatlanok és a pénz közvetlenül rátok szállnak
azzal a záradékkal, hogy a forrásokat részben egy bizonyos
názáreti Mária, Joákim lánya védelmére
és ellátására kell fordítani.
Lázár, erről egy szót se szólt.
Vajon miért nem lep meg, hogy Lázárnak voltak názáreti barátai?
- Soha nem nézett le másokat. - Ott nőttünk fel.
Bocsánatot kérek a megjegyzésért, nem akartam tiszteletlen lenni.
A pénz nagy része a bankban van, de van a dolgozószobában is,
a pénzszekrényben...
Lehetne ezt később?
Hogyne, de ha hirtelen szükség lenne valamire.
És idefelé jövet Naftáli kért,
hogy szóljak, egy csoport közeledik Betánia felé, Lázárhoz jönnek.
- Hányan vannak. - Tíznél többen. A Jordán felől jönnek.
Naftáli azt is üzeni, „Ő érkezik”.
Ő? Ki az az „ő”?
Uram, ha itt lettél volna,
nem halt volna meg a testvérem.
- Márta. - Próbálok nem haragudni,
amiért nem jöttél korábban, Uram!
Csak...
felkavart.
Lesújtott.
Megértem.
De most is tudom,
hogy amit kérsz Istentől,
Isten megadja neked.
- Gyermekem... - Igaz?
Bármi is az, ami reményt adhat és enyhülést,
azt meg tudod tenni.
Feltámad a testvéred.
Tudom, hogy feltámad a feltámadáskor, az utolsó napon.
Arra még sokat kell várni.
Nem arról a feltámadásról beszélek.
Én vagyok az élet, amely legyőzi a halált.
Nem értem.
Én vagyok a feltámadás és az élet.
Aki hisz énbennem, ha meghal is, él.
És aki él, és hisz énbennem, az nem hal meg soha.
Elhiszed?
Hiszem, hogy te vagy a Krisztus,
az Isten Fia, akinek el kell jönnie a világba.
Bár a szavaid, ha most nem is értem,
hiszem.
Most, hogy itt vagyok,
a testi halál nem szakítja meg az örök életünket.
Hiszem, hogy te vagy a Krisztus.
Ezt tudom.
Nekem most ennyi kell.
Gyorsan hozd a húgod!
- Mester, mi...? - Itt várunk.
Bocsáss meg, Rabbi,
értenünk kellene, amit az előbb mondtál?
Igen, bevallom,
én is ezen töprengek.
Azt hiszem, még nem.
Nem hiszek a fülemnek, János.
Félek megérteni, amit hallani véltem.
Ne.
Jól vagyok.
Most még.
Ő itt van, és hív téged.
Engem?
Most?
Itt van?
- Kiről beszélnek? - Én se tudom.
Lázár húga, Adonáj vigasztaljon mindazok közt...
Azt hiszem, a sírhoz megy gyászolni.
Ne hagyjuk magára!
Mi a baj?
A családi sír arra van.
Azt mondtad, emberek jönnek Betániába a Jordántól, igaz?
Ez a keleti kapu.
Uram!
Ha itt lettél volna, nem halt volna meg a testvérem.
Üzentünk.
Miért nem jöttél?
Miért késlekedtél?
Miért?
Megmutatom, miért.
Hová fektettétek?
Uram, jöjj és lásd!
Ki ez az ember? Lázár barátja volt?
Rokona?
Sosem láttam.
Még nem láttam ilyennek.
Hogy értette azt,
hogy megmutatja, miért? Kinek mondta ezt?
Azt mondta, Lázár nem halálos beteg.
- Mi történik itt? - Hogy értette?
Meggyógyított számos embert. A vak szemét is megnyitotta.
- Lázárt nem tudta volna megmenteni? - Nyugalom!
- Sír. - Most mit csinálsz?
- Haragszik ránk? - Ne kérdezgessetek már!
Csak figyeljetek!
Jó?
- Gyere, testvérem! - Menjünk, Tamás!
Vegyétek el a követ!
Azt mondta, vegyük el a követ.
- Nem volt érthető? - Uram!
Mostanra már szaga van,
már négy napja halott.
Márta.
Te biztosan tudod, hogy ez kevéssé számít.
Nem mondtam neked, hogy ha hiszel, meglátod az Isten dicsőségét?
Részedről most legyen elsődleges a hit.
Ismét mondom, vegyétek el a követ!
Mehet? Egy, kettő, három!
Gyerünk! Használjátok a lábatokat!
Atyám,
hálát adok, hogy meghallgattál.
Én tudtam, hogy mindig meghallgatsz,
csak a körülálló sokaság miatt mondtam,
hogy elhiggyék, hogy te küldtél engem.
„Küldte”?
Mit csinál?
Már megmondta tegnap este, emlékszel?
Azt mondta, így mi és sokan mások is hinni fognak benne.
- Mi már hiszünk benne. - Nem mindenki mindent.
Lázár, jöjj ki!
Lázár!
Oldjátok fel,
és vegyétek le róla a gyolcsot!
Márta?
Igen, bátyám.
Itt vagyok.
Mi történt?
Te...
Visszatértél.
Jézus.
Álmodom?
Ez nem álom.
Felébredtél.
Aludtam?
Újra az élők földjén, testvér.
Köszönöm!
Sajnálom, hogy így történt,
ugyanakkor nem, mert ez egy nagyobb terv része.
Bízom benned.
Tudom, hogy az alázatot hirdeted, de a gyolcs alatt meztelen vagyok.
Jót tenne egy fürdő.
És éhen halok.
Ne légy ilyen drámai, hiszen csak négy nap volt.
Négy nap?
Életed leghosszabb alvása.
Finoman.
Igaz.
Amit a názáreti Jézusról mondanak, igaz.
Názáreti?
Vissza kell mennem Jeruzsálembe.
- Mi az? - A názáreti Jézus.
- Tudod, ki az? - Hallottam már a nevet.
Vissza kell mennem azonnal.
Meg kell tudnunk, mi történt!
- Egyértelmű, hogy mi történt. - De hogyan?
Kérlek, menjetek haza, már nincs siva. Köszönöm!
Miért nem szólsz, hogy ne beszéljenek róla?
Miért ilyen sok ember előtt tetted?
Mert eljött az idő.
Majd megérted.
Ez a minden.
Nem látjátok?
Ez a csoda mindenkit egyesít majd.
Már senki nem tagadhatja őt.
- Tamás! - Jól van, nyugodj meg!
Jól van, tessék!
Igyál egy kis vizet!
Igyál vizet! Tessék!
Mit tettél?
Tamás.
Kérlek, majd beszélünk.
Mikor?
Hamarosan?
Belefáradtam ebbe a „hamarozásba”.
- Tamás, ne itt! - De, pont itt.
Rabbi, nézz a szemembe!
Látlak.
- Mindig foglak. - Ez nem válasz.
Miért őt, és Rémát nem?
A saját rokonod, Jánost sem? Ez beteg.
Bocsánat, hogy közbeszólok, de beszélnünk kell Jézussal.
A rabbinknak most dolga van. Kérlek.
Tamás.
Nem várom tőled, hogy ezt most megértsd.
Nem.
Amit az Atya enged,
amit én engedek azért,
hogy teljesüljön Atyám akarata,
és a hitben növekedjen az Ő Egyháza,
összetörhet téged,
és igen, még engem is.
Ez túl sok. Ezt nem értem.
Tudom,
és ez fáj nekem,
de kérlek,
kérlek, maradj velem, Tamás!
Idővel megérted.
Amit most tettél, a csoda, egy szadduceust eléggé feldúlt.
Jó.
A szaddecus már el is indult Jeruzsálembe.
Ismerem a fajtáját, bajkeverő.
El tudom képzelni.
És nem érdekel?
De, érdekel.
Éppen ezért tettem.
Most a barátunkhoz kell mennem.
Tamás, gyere, testvérem!
Semmi baj!
Kezd visszatérni az erőd?
Egyre jobban, percről percre.
- Mi van a régi fájdalmakkal? - A kattogó térded?
Még megvan.
Nem is te lennél anélkül.
Ne.
Jól van. Ennyi elég.
Milyen volt?
Mondtam, mintha mélyen aludnék.
Nem láttad eemát vagy abbát? Vagy a rémisztő, félszemű Lámek bácsit?
- Mária! - Kiskoromban féltem tőle.
Emlékszel, Küklopsznak hívtad.
Abbának nem tetszett.
Azt mondta, a görög versek pogányak.
Vajon a feltámadáskor meglesz mindkét szeme?
Bár volna valaki, akit megkérdezhetnénk.
- Rabbi. - Hogy vagy?
Még mindig kattog a térde.
Igen, hálásak vagyunk, de legközelebbre lenne pár ötletünk.
Az Atya csak egy csodát enged személyenként, úgyhogy...
Hát jó.
- Beszélhetnék négyszemközt Lázárral? - Mit mondhatnánk erre? „Nem”?
- Idd ki! - Jó.
- Maradj melegen! - Rendben, köszönöm!
- Gondodat viselik, az biztos. - Mintha két anyám lenne.
A tiéddel együtt három.
Jó lehet.
Többnyire az.
Majdnem hangosan kimondtam, hogy „Micsoda nap!”.
Igen.
Az nem kifejezés.
Miért nézel így rám?
Csak itt üldögélsz.
És?
Nézz csak körül! Micsoda rendetlenség!
És te nem szorgoskodsz, hogy eltakarítsd.
Tölts nekem is!
Bárcsak meghálálhatnánk valahogy!
Mit adhatsz annak, aki...
felkelti a holtat?
Hallottuk azt is, hogy kenyeret és halat szaporított a Tízvárosban.
Mire is lehetne szüksége?
Szüksége biztos, hogy semmire nincs.
Talán épp ez a lényeg.
Szóval jobban vagy?
Enyhén szólva.
Jobban nézel ki, az biztos.
Köszönöm!
Gondolom, négynapi szunyókálás után nagyon frissnek tűnök.
Négynapi alvás.
De valójában nem az volt.
Tudom.
Miért csináltad?
- Tudhattam volna, hogy lesznek kérdéseid. - Komolyan.
Miért én?
Itt inkább az volt a kérdés, hogy „mikor”.
- De persze örülök, hogy te voltál. - Ezt nem értem.
Fogytán az időm, Lázár.
Ez volt az utolsó.
Az utolsó mi?
Nyilvános jel.
Nem fogsz több nagy csodát tenni?
Nem, ezen a...
Ezen a...?
- Bevallok valamit. - Nem tettél rosszat.
Nem bűnt vallok be.
Megvallok valamit, amiről nem tudsz.
Ilyenből bizonyára sok akad.
A húgaid üzentek a betegségedről Pereába
még az ünnep vége előtt.
Mondtam, hogy ne tegyék.
De nem jöttem rögtön Betániába,
mert még prédikálnom kellett Jeruzsálemben.
A Templomban?
Hogy ment?
Leszámítva, hogy a vezetők meg akartak kövezni?
- Jobb volt az átlagosnál. - Kövezni?
Már nem fogod vissza magad.
Nem.
Nem lehet.
Eljött az idő.
Amivel tegnap próbálkoztak, azt hamarosan el is érik.
A kövezést vagy az elfogást?
Meglátod.
Nem, ne tedd ezt velem újra!
Lázár, kérlek, hallgass meg!
A várakozás, a négy nap, amíg a húgaid gyászoltak és szenvedtek,
- nem kegyetlenségből történt, - Ez eszembe se jutott.
Hanem hogy Atyám dicsősége ma mindenki előtt megmutatkozzon.
Fájdalmas volt látnom titeket, ahogy szenvedtetek.
Még jobban fájt tudni, hogy mindez szükséges volt a szemtanúk miatt,
főként a tanítványaim miatt.
Egyesek számára ez események sorozatát indítja el.
A vallási vezetőkkel kezdettől fogva így volt, nem?
Ez most más.
Most még szilárdabb alapjuk van a büntetésre.
- A tekintélyük forog kockán. - Tagadhatatlanná váltál.
Ezt nem akarom.
A tanítványok nem fogják érteni.
Háromszor mondtam nekik,
de mintha képtelenek lennének meghallani.
Erre én is képtelennek érzem magam.
A ma történtek után is?
- Ember vagyok. - Akárcsak én.
De barátom, te Isten Fia vagy!
Az vagyok.
Akkor nem értem.
A legtöbben nem.
Csalódottnak lenni emberi dolog,
és én csalódott vagyok, mert a tanítványaim újra és újra értetlenek,
és elfelejtik, amit tettem.
És haragszom, hogy a vallási vezetők
a hitet a színlelés gyáva színjátékává változtatják.
És rettegek...
rettegek attól, ami jön.
Ki kell innom a poharat, hogy teljesítsem Atyám akaratát.
- Megijesztesz. - Megjártad a sírt,
és te félsz?
Érted.
Szeretlek. Nem akarom látni, hogy szenvedsz.
Az Emberfiának sokat kell szenvednie.
Ne, hallani sem bírom!
Ézsaiás próféta sokszor figyelmeztetett.
Igen.
„Megvetett volt, és emberektől elhagyatott,
fájdalmak férfia,
aki tudta, mi a szenvedés”.
Ezek csak...
szavak egy tekercsen.
De most már rólad szólnak,
aki test és vér.
Egy másik történet.
Ami a végéhez közelít.
- Miért nem ülsz le? - Mondtam, hogy nyugodj meg!
Ne mondd nekem, hogy nyugodjak meg, ne mondd, hogy bízzak benne!
- Ez nem az az idő... - Láttad, mit tett.
- Halkabban! - Mind láttátok, mit tett.
- Ülj le! - Nem. Miért nem ülsz le?
Állni akarok. Nézd meg, mi történt a fejeddel!
- Nézd meg, mi történt Péterrel! - Tamás.
Mind láttátok!
Nem kell kimenned hozzájuk?
Mindent részletesen elmondok a pászkavacsorán.
Egyetlen dolgot kértem tőle.
Semmi sem marad kimondatlan.
Össze van törve. Ma nem tudná elviselni a szavaim.
- Ne érj hozzám! Nem nyugszom meg! - A testvérei hordozzák őt.
- Lásd a nagyobb távlatokat! - Nincs nagyobb távlat!
Gyere, enned kell valamit!
Nem megyek aludni, nem vagyok fáradt.
Tamás, én csak... ne!
- Másikat kell venned. - Igen, Máté? Miért?
Mert ha Lázár elveszít valamit, megérdemli, hogy visszakapja?
- Ha más veszít el... -Ez a helyes.
Az lett volna a helyes, ha eleve nem töröd össze a kancsót.
- Nem érdekel, mi a helyes, elegem van. - Nem gondolod így.
Mondd mit gondolok, András!
Fáj neked.
- Értjük. - Nem értitek.
Ha értenétek, ugyanilyen dühösek lennétek.
Tamás, semmi értelme mérlegre tenni a szenvedést.
A ma történteknek még jobban egyesítenie kellene minket.
Félre kell tennünk az egyéni sérelmeinket, hogy felkészüljünk a nagy változásra.
Várj!
- Nem rád mondta. - Nem úgy értette.
Nyugodj meg, gyere és beszéljünk, jó?
Szörnyű, amin átmegy. Tényleg.
De ami ma történt, azt gyászolók tucatjai látták a saját szemükkel.
A vallási vezetőknek végre el kell ismerniük, hogy kicsoda ő.
Csatlakoznak majd hozzá, és együtt küzdünk az elnyomók ellen.
Ez az egyik legnagyobb nap a népünk történelmében.
Egyetértek, de érzékenyebben kell kezelnünk.
A jeruzsálemi vezetők nem szeretik, ha valakinek nagyobb a hatalma, mint nekik.
Nem biztos, hogy a mai nap tényleg azt jelenti, amit gondolsz.
Ha nem fogadják el, kioltja őket, mint egy lámpást egyetlen szóval.
- Neki csak ennyi kell! - Ezen én is gondolkoztam.
- Min? - „Elég egy szó”.
Jézus miért nem távolról, a szavával gyógyított, mint Gaius fiát?
Azt akarta, hogy lássuk.
Lássuk elgördülni a követ,
és Lázárt, ahogy gyolcsba tekerve kijön a sírból.
Azt akarta, hogy részesei legyünk.
Ő el tudta volna gördíteni a követ egyetlen szóval.
Tegnap este azt mondta, „így majd hinni fogunk”.
Nálam elérte.
Ha Jeruzsálem hallja ezt és hisz, lehet, hogy sereget kezd gyűjteni?
Beszélt ő valaha is seregről?
Eldobta a tőrömet.
Bocsánat, de a gondolkodásotok néha túl...
A szerénység és visszafogottság ideje elmúlt.
Ő csak azt kérte tőlünk, hogy jöjjünk el és figyeljünk.
- Miért beszélünk bármi másról? - Mert emiatt elveszíthetjük Tamást.
Tegnap Jézus azt mondta,
hogy senki nem ragadhat ki minket a kezéből.
Ezt az ő juhairól mondta.
Akik hallgatnak a hangjára és elhiszik.
Lehet, hogy Tamás nem az ő juha?
Az ördög bújt beléd?
- Hogy mered? - Vond vissza!
- Hagyjátok abba! - Azt mondtam, vond vissza!
Kérlek, ne gyalázd Jézust ilyen viselkedéssel!
Igaza van.
Későre jár.
Sok minden történt két nap alatt. Pihenjünk!
Sajnálom, igazán, én...
Nme, tényleg sajnálom. Nem úgy értettem.
Szeretem Tamást, én csak...
Izgatott vagyok, én nem...
Jakab. Kis Jakab!
- Jól vagy? - Igen, jól vagyok.
Hé!
- Hullámokban jön a fájdalom. - A tegnapi harc miatt?
Már azelőtt is egyre többször fájt neki.
Tamásnak igaza van.
Miért másokat, máshol, de Kis Jakabot miért nem?
Nem akarom, hogy ma este rólam beszéljünk.
Szerintem inkább hallgassunk Péterre, és pihenjünk le!
Hogy tudsz így pihenni?
Ez Istenre és rám tartozik.
Így kellene tenni a többi dologgal is, amiről ma vitatkoztunk.
- Szeretnénk, ha jól lennél. - Köszönöm!
De ha körbeálltok és néztek, az nem segít.
Mária és Márta elkészítette a múltkori szobáinkat.
Nem alszanak, amíg le nem fekszünk.
Tiszteletlenség tovább ébren tartanunk őket.
Igaza van.
Én megyek. Fülöp, Nátánaél, mi egy szobában voltunk múltkor.
Menjünk!
- Mi lesz...? - Várok, amíg jobban lesz.
Csak néhány perc.
Menj csak, megleszünk!
Nátánaél.
Péterrel visszahozzuk Jánost és Tamást.
Adonáj tudja, hogy mindhárman kellünk hozzá.
Kis Jakab, biztos, hogy jól vagy?
- Vigyázunk rá. Nem lesz baj. - Köszönöm, Máté!
- Le kellene ülnöm. - Óvatosan! Tartalak, tartalak.
- Tartalak. - Jól van.
Köszönöm!
Megkaptad a választ.
Mire?
Nem tartunk sivát.
Ma este nem.
Mégis bánatot érzek.
Én is érzem.
Talán mert Júdásnak igaza volt.
Ez volt a legnagyobb nyilvános jel.
Már nem kell töprengenünk, hogy mikor lesz a „hamarosan”.
Dávid zsoltárait olvasva egyre inkább azt éreztem, le kell írnom a sajátomat.
Ahogy olvasod, kérlek emlékezz rá, hogy ez még nincs készen!
Ritkán mutatod meg a gondolataid.
Ha megtetted, mindig hálás voltam.
„A sötétség nem a világosság hiánya.
Az túl egyszerű lenne.
Irányíthatatlan és vészjósló.
Nem hely, hanem üresség.
Egykor én is voltam ott.
Nem egyszer.
S bár nem láttalak vagy hallottalak,
ott voltál.
Vártál.
Mert neked a sötétség nem sötét.
Legalábbis nem mindig.
Sírtál,
de nem azért, mert a barátod meghalt,
hanem mert hamarosan rád is ez várt.
És mert ezt, mi nem tudtuk megérteni...
vagy nem akartuk. Vagy mindkettő.
A közelgő sötétség túl mély volt nekünk, hogy felfogjuk.
Ahogyan a világosság is.
Az egyik megelőzi a másikat.
Nálad ez mindig így volt.
Még mindig így van.
Könnyek hullottak a szemedből, aztán a miénkből,
mielőtt minden világosság kihunyt a világban.
Maga az idő is meg akart halni veled.
Néha visszamegyek arra a helyre,
vagy inkább az jön vissza hozzám, hívatlanul.
Az éjszaka, ami örök volt,
amíg már nem volt az.
Keserű, aztán édes,
de a keserűség ott maradt az édesben, és soha nem múlt el.
Mondtad nekünk, hogy így lesz.
Nem szavakkal, hanem azzal, ahogy éltél.
Fájdalmak férfia, aki tudta, mi a szenvedés.
Mi ezt a szenvedést nem akartuk látni,
ezért próbáltunk másfelé nézni, beteljesítve ezzel lényegedet.
Azt, aki elől eltakartuk arcunkat.
De lehetetlenné vált, hogy eltakarjuk, ahogyan nem állíthatjuk meg az alkonyatot,
vagy a napfelkeltét sem.
Emlékszem, azt kívántad, bár lenne más mód.
Visszatekintve, én is ezt kívánom.
Még mindig nem tudom, miért kellett így lennie.
A keserű gyakran keveredik az édessel.
Talán soha nem is fogom tudni.
Legalábbis nem ezen a világon”.
A KIVÁLASZTOTTAK