Zahoď tu hůl.
Kdo jsi? Jak jsi našel tohle místo?
Matouši.
Dobré nebe, proč ta kápě?
Jeden nikdy neví.
Měl jsi poslat vzkaz, abychom se připravili.
Myslel jsem, že je důležité, aby nikdo nevěděl, kde je.
Zet má lidi, co umí propašovat dopisy.
Vždyť to víš.
Štěpánko, kdo je to? Co se děje?
Nečekaný host, má paní.
Marie.
-Matouši. -Marie.
Doufám, že nejdu nevhod.
Ne.
Pořád je na tebe hezký pohled.
Vidím, že už ti začíná odcházet zrak.
Tak jo. Dovnitř, oba dva.
Už je chladno.
Neodpustili by mi, kdyby vás skolilo nachlazení.
Pojď.
Opatrně. Je tu dost tma.
Pozor, kam šlapeš.
Tos urazil pořádný kus cesty, Matouši.
Nebezpečné.
A ve svém věku.
V našem věku.
Bylo to důležité.
Marie. Mám hotovo.
-Tu knihu? -Nechtěl jsem riskovat přes posla.
Měla bys být první, kdo ji bude číst. Prosím.
A chci slyšet, co si myslíš. Chtěl jsem u toho být.
Nemůžu tomu uvěřit.
Pracovals tak tvrdě a dlouho.
Tohle bude poklad navěky.
Právě o to se chci postarat.
Tohle nás přežije. Alespoň to víme.
Určitě se nemýlím.
Pojďte k ohni, vy dva. Ať se zahřejete.
Ano.
-Není zač. -Díky.
Marie.
Než se budeme dál bavit, mám bohužel špatnou zprávu.
Na ty už jsem si zvykla.
Mohl jsem poslat vzkaz,
ale napadlo mě, že když už budu tady,
řeknu ti to osobně.
Kdo je to?
Malý Jakub.
Jak se to stalo? Kde?
-Marie, tohle… -Ne, chci to vědět. Já to zvládnu.
Povídej.
V Dolním Egyptě.
Král Hyrkanos ho proklál kopím.
A co Onja a děvčata?
-Nebyly tam a neviděly to. -Díky Bohu.
Zetovi muži je stěhují, aby žily s Nymfou a jejím mužem v Kolosách.
-Pavel tamní církvi posílá listy. -Měly by tam být v bezpečí.
Pošlu Onje dopis.
A co jí chceš říct?
Že už konečně netrpí.
Celý život měl bolesti…
a málokdy si stěžoval.
Ano.
-Díky, Štěpánko. -Výtečné.
Zůstanu přes noc vzhůru a přečtu si tvůj rukopis.
Chci si to zase prožít.
I ty těžké chvíle.
Děje se něco?
Kvůli tomu jsi přišel, ne?
No, to ano.
Jenom jsem si něčeho všiml.
Mého stolu?
Píšu tam dopisy.
Omlouvám se. Nechci být vlezlý.
Ale jak jsem šel kolem toho stolu, ty útržky nevypadaly jako dopisy.
Četls je?
Ne. Ne, ne, ne, Marie, to bych neudělal.
Jenom…
mě zaujalo, že to jsou takové divné kousky.
Matouši, nech mě přečíst tvou knihu.
S mými čmáranicemi neztrácej čas.
Podle mě to nejsou žádné čmáranice.
-Proč se o tom bavíme? -Pergamen je drahý.
Žiješ v jeskyni v úbočí hory daleko od obchodníků a civilizace.
Nikdo ve tvé či mé pozici neplýtvá papírem.
Je to tak. Plýtvat neumím.
Marie, vážím si tvých myšlenek a moc rád si je poslechnu.
Dovolíš mi to?
Nevadí.
Víš, že jsem tu pro tebe, teď i napořád.
V poslední době se mi zdají sny.
Jsou o temnějších časech.
V mém životě i v Jeho…
a dalších kolem nás.
Chtěla jsem je sepsat, abych je nezapomněla,
a pokusit se…
je nějak uspořádat.
Já nevím. Jen pro sebe.
-Nic víc. -Já to chápu.
Promiň, že jsem vyzvídal.
Jestli ti není příjemné se svěřovat, tak se s tím nesvěřuj.
Možná se ti s nimi přece jen svěřím.
Můj nejstarší příteli.
Díky.
Možná jen tu druhou ruku. Jo.
-Těžké. Něco bys tu měl nechat. -Něco jo.
Něco jsem už vyhodil. To zvládnu.
-Tak jo. -Tak jo, prima, fajn.
Ano.
-Ano. -Díky.
-Tak prosím. -Díky, Zete.
Jakube. Tu jsem udělal pro tebe. Na dnešní cestu.
Bude pevnější než ta, cos měl doteď.
Včera jsi udatně bojoval, když Ho přišli zatknout.
Ani jsi nezaváhal.
Nikdy jsme to neměli dopustit.
No a co já? Já nedostanu hůl?
Jsi vážně zraněný?
-Jen vtip. -Tohle není den na vtipy.
To se teprve uvidí. Buď budeme držet šivu, nebo ne.
-Už jste se odhlásili z ubytování? -Ano.
-Jidáši, zaplatil jsi hostinské? -Ano, rabi.
Můžeme, mistře.
No tak. Nebudeme plýtvat časem.
Prosím.
Přemýšlel jsem o tom, cos říkal.
Díky, mimochodem.
Za co?
Za ty nové sandály.
Nenapadlo mě, jak moc jsou ty drahé nepohodlné.
Vlastně se na dnešní chůzi těším.
Tak to jsi asi jediný.
Jak jsi to včera večer myslel s tou cestou za Lazarem?
-Jak jsem řekl. -"Ať zemřeme spolu s ním"?
Když se vrátíme do Judeje a zabijou nás, jak se o to pokusili včera…
pak je to Boží vůle.
A jestli je Boží vůle, abychom zemřeli s Ježíšem, alespoň se už nebudu trápit.
Takže jsem to pochopil.
Tomáši, v naší víře je zavrženíhodné přát si svou vlastní smrt.
V závěru poslední knihy Mojžíšovy
Bůh říká, že když volíš mezi "životem a smrtí, požehnáním a prokletím,"
máš si "zvolit život".
No a co to znamená, když jeden nemá na výběr?
Jen říkám, že bys měl doufat v život.
Je to samotná podstata života, Jane.
Všichni tohle říkají už týdny.
Jedno od druhého odděluje jen čas.
Jsme uprostřed pozoruhodně neobvyklých okolností, Tomáši.
Ne, Jane, tohle nejsou neobvyklé okolnosti.
Jsme nuceni přijmout smrt jako součást života.
Vodu?
Ještě mám, díky.
Petře.
Včera večer jsem měl zakalenou mysl z té rány do hlavy.
-Řekl jsem něco o Jairově dceři? -Ne tak nahlas.
Řekl.
Možná na tom už nesejde.
Lazar je mrtvý.
Ježíš řekl, že ho půjde probudit, a my oba víme, co to znamená.
Co to může znamenat. Ano.
Ježíš říkal, že je rád, že tam nebyl, aby zabránil Lazarově smrti,
protože cokoliv, co se stane, bude Jeho vůle,
což znamená, že se nemáme čeho bát.
Od tebe to zní tak prostě.
Bolest věci nějak zjednodušuje.
Jaké to bylo, než jsem k vám přišel?
Klidnější.
Jako že příliš mluvím?
Občas.
Víš, byli jsme relativně neznámí.
V tom dobrém…
i špatném smyslu.
Nikdo se nás nepokoušel ukamenovat.
Není to jen tvá vina.
Když za to nemůžu…
stalo se snad něco?
Myslím, že ano, Jidáši.
Lazar zemřel.
No právě.
Chystáme se tenhle rok přece už na třetí šivu.
No a?
A on je Mesiáš.
Neměl by neustále jen vyhrávat, ne prohrávat?
Když bude pořád v žíněném šatu a sypat se popelem…
co to bude za slávu?
Hej!
Jen Ježíš ví, co je skutečná sláva.
Tohle to určitě nebude.
Možná.
"Třeba bude šiva, nebo ne."
Tos byla ty, kdo četl dopis, že Lazar zemřel?
Ano.
Ale potom Ježíš něco řekl.
"Spánek. Probuzení."
Znáš Píseň Davidovu? "Dokdy, Hospodine"?
Slyšela jsem prvních pár řádků. Ale nepamatuju si ji.
Ach, Marie.
Nechci ti říkat, jak máš prožít život, ale tuhle si zapamatuješ snadno.
To všechny.
Začíná to velkými otázkami.
"Dokdy, Hospodine?"
"Zapomeneš na mě navěky?"
"Dokdy budeš přede mnou skrývat svou tvář?"
Tohle znám.
Ale končí to přijetím a dokonce chválou.
"Já v tvé milosrdenství však doufám, mé srdce jásá nad tvou spásou."
"Budu Hospodinu zpívat, neboť mi prokázal dobro."
Zažila jsem.
I když vzpomínky nic moc.
Jenže uprostřed je tahle pasáž.
"Pohleď a odpověz mi, Hospodine, můj Bože. Osviť mi oči,
jinak usnu spánkem smrti."
Spánek a smrt.
Občas se navzájem zaměňují.
Jako by jen Bůh znal rozdíl.
Vysvětluje to tvou otázku, proč jsem říkala, že možná bude šiva a možná ne?
Víš, než jsme šli na naši misi,
ptal jsem se Ježíše, jestli není ironie, když mi dá schopnost léčit ostatní,
když já pořád nesu své břímě kulhání.
Odpověděl?
Něco z toho vysvětlil a bylo to krásné.
Neznamená to, že bych dál netrpěl bolestí.
Ty záchvaty bolesti se neustále zhoršují, bez ohledu na to, co se stalo včera.
A…
Já nevím. Chci tím asi říct,
že jestli Ježíš probere Lazara ze spánku,
nepřinese to ještě větší otázky než tu, co trápí mě?
Jistě, že přinese.
A my si se všemi poradíme. Není třeba se tím teď trápit.
Je všechno, jak jsi čekala?
Malý Jakube, já bych…
nikomu nepřála, čím jsem si prošla, ale…
protože jsem tolik let byla ztracená, nikdy jsem nečekala vůbec nic.
Jen temnotu.
Trvalý stín.
Noční vřískot.
Divné hlasy.
I přes den to bylo temné,
pouze ve vzácných chvílích na mě dopadaly paprsky světla.
A teď je to pryč.
Co mě oslovil mým jménem, všechno je už v pořádku, víceméně,
jen občas přijdou chvíle temnoty, které bolí jako dřív.
Jenže ty jsou výjimkou z pravidla.
Vytrpěla jsem tolik smutku…
a ztrát.
Nezodpovězených otázek.
Teď jsem vděčná za…
to světlo.
Nejsem výjimečná. Pochop to, prosím. Tohle není žádná závidění hodná perspektiva.
Je to vykoupené utrpením.
Jo.
Kéž by mé vlastní utrpení zaručilo
stejnou úroveň přijetí a moudrosti, cos našla ty.
Pořád mě čeká dlouhá cesta.
A tys vyrostl.
Tebe a Tadeáše znám nejdéle,
už od prvního šabatu v mém malém bytě, kdy jsem ještě netušila, co dělám.
Na rovinu, já a Tadeáš taky ne.
Vzpomínám.
Nikdo z nás nemohl tušit, kam to povede.
Pořád to nevíme.
To ne.
Arnáne.
Marto, ať tě Adonai utěší spolu s truchlícími Sionu a Jeruzaléma.
Země je bez něj horším místem. Odešel od nás až příliš brzy.
Marie, toto je Arnán z Jeruzaléma.
Obchodní partner mého bratra.
Smrtí Lazara skončila zlatá éra stavebnictví ve Svatém městě.
Lepšího kováře byste nenašli v celé zemi.
Byl jako rodina a přítel mého syna.
Měli ho rádi všichni.
-A, Jábezi. -Arnáne.
Náš rodinný právník.
-Je všechno v pořádku? -Nic jiného bych od Lazara nečekal.
Marto, o tebe i tvou sestru bude postaráno.
Jeho majetek, aktiva i všechny peníze přejdou přímo na vás
se speciálním dodatkem, že budou
zčásti použity na trvalou ochranu a péči týkající se Marie,
dcery Josefa z Nazaretu.
Lazar mi nikdy nic neřekl.
Proč mě nepřekvapuje, že Lazar je přítelem lidí z Nazaretu?
-Nikdy nebyl elitář, Arnáne. -Vyrostli jsme tam.
No, pak se omlouvám, sestry. Nechtěl jsem se vás tou poznámkou dotknout.
Marto, většina peněz je v bance, ale část je v trezoru
v zadní části kanceláře…
Můžeme to odložit?
Jistě, jen kdybys potřebovala něco rychleji…
Jo, a když jsem přicházel k vašemu domu,
Neftalí mi říkal, že k Betánii jde za Lazarem velká skupina lidí.
-Kolik? -Prý nejmíň deset, jdou od Jordánu.
A říkal: "Vyřiď, že on přichází."
On? Kdo je "on"?
Pane, kdybys byl zde…
můj bratr by nezemřel.
-Marto… -Snažím se nebýt nahněvaná.
Ale tys nepřišel dřív, Pane.
Jsem jen…
Zmatená.
A zničená.
Chápu to.
Ale i teď vím…
že o cokoliv požádáš Boha,
Bůh ti to dá.
-Mé dítě… -Ano?
Vím, že nám přineseš naději nebo úlevu.
Já vím, že můžeš.
Tvůj bratr opět vstane.
Vím, že vstane při vzkříšení v poslední den, můj pane.
Ale to je dlouhá doba.
To není to vzkříšení, o kterém mluvím.
Já jsem život, který překoná smrt.
Tomu nerozumím.
Já jsem vzkříšení i život.
Kdo věří ve mne, i kdyby zemřel, bude žít.
A každý, kdo žije a věří ve mne, nikdy nezemře.
Věříš tomu?
Uvěřila jsem, že jsi Mesiáš,
Syn Boží, který má přijít na svět.
Takže i když tomu příliš nerozumím…
tak věřím.
Teď když jsem tady…
fyzická smrt nemůže přerušit náš věčný život.
Věřím, že jsi Mesiáš.
Já to vím.
Nic víc nepotřebuji.
Rychle, běž pro svou sestru.
-Mistře, neměli bychom…? -Počkáme tu.
Odpusť mi, rabi.
Máme rozumět tomu, co teď říkáš?
Jo, musím přiznat…
že přemýšlím nad tím samým.
Myslím, že ještě ne.
Nevěřím svým uším, Jane.
Bojím se uvěřit tomu, co si myslím, že jsem slyšel.
Ne.
Netřeba.
Zatím.
Určitě je tu a volá tě.
Mě?
Teď?
Je tady?
-O kom to mluví? -To netuším.
Sestro Lazarova, ať tě Adonai utěší společně s…
Myslím, že šla truchlit k hrobce.
Neměla by být sama.
Co se děje?
Rodinná hrobka je tudy.
Ano, ale říkals, že do Betánie jdou lidi od Jordánu, ne?
To je východní brána.
Pane.
Kdybys byl zde, můj bratr by nezemřel.
Poslaly jsme vzkaz.
Proč jsi nepřišel?
Proč jsi čekal?
Proč?
Ukážu vám proč.
Kam jste ho položily?
Pane, pojď se podívat.
Kdo je ten muž? Je to Lazarův přítel?
Je příbuzný?
Já ho vidím poprvé.
Takhle jsem ho nikdy neviděl.
Co tím chtěl říct?
"Ukážu vám proč"? Ke komu to mluvil?
Říkal, že Lazar na tu nemoc nezemře.
-Co se tu děje? -Co tím chtěl říct?
Vyléčil bezpočet nemocných. Když otevřel oči slepému,
-nemohl zabránit Lazarově smrti? -Hlavně buď v klidu.
-On tu pláče. -A co s tím uděláš?
-Zlobí se na nás? -Přestaňte oba s těmi otázkami.
Jen sledujeme.
Ano?
-Jdeme, bratře. -Měli bychom jít, Tomáši.
Odvalte ten kámen.
Řekl: "Odvalte ten kámen."
-Nebylo mi rozumět? -Pane.
Touto dobou již zapáchá.
Už je čtvrtý den mrtvý.
Marto.
Dobře víš, že tohle je jenom drobnost.
Neřekl jsem ti, že jestliže uvěříš, uvidíš Boží slávu?
To jediné, co tě teď má zajímat, je víra.
Říkám to znovu, odvalte ten kámen.
Můžem? Raz, dva, tři.
No tak. Zaberte nohama.
Otče.
Děkuji ti, že jsi mě vyslyšel.
Já jsem věděl, že mě vždycky slyšíš…
ale řekl jsem to kvůli zástupu, který tu stojí okolo,
aby uvěřili, že ty jsi mne poslal.
"Poslal"?
Co to dělá?
Už nám to řekl včera. Zapomněl jsi?
Řekl, že my i mnozí další v něj uvěříme.
-My už v něj věříme. -Ne všichni věří všemu.
Lazare, pojď ven!
Lazare!
Lazi!
Rozvažte ho.
Zbavte ho toho rubáše.
Marto?
Ano, bratře?
Jsem tu.
Co se stalo?
Ty…
Ty ses vrátil.
Ježíši.
To se mi jen zdá?
Tohle není sen.
Právě ses vzbudil.
Já jsem spal?
Jsi zpět v zemi živých, bratře.
Díky.
Je mi líto, že se to muselo stát,
a taky není, protože i v tomhle všem je vyšší plán.
Já ti věřím.
Vím, že chceš, abych byl pokorný, ale pod všemi těmi obvazy jsem nahý.
Měl by ses vykoupat.
A taky mám hlad.
Zase to nedramatizuj.
Byly to jen čtyři dny?
Nejdelší spánek tvého života.
Opatrně.
Je to tak.
Příběhy o Ježíšovi z Nazaretu jsou pravdivé.
Z Nazaretu?
Musím se vrátit do Jeruzaléma.
-Co se děje? -Ježíš z Nazaretu.
-Ty víš, kdo to je? -To jméno jsem už slyšel.
Musím se vrátit, teď hned.
Musíme zjistit, co se stalo.
-Myslím, že je jasné, co se stalo. -No ale jak?
Lidičky, vraťte se hezky domů. Šiva už skončila. Díky.
Proč jim neřekneš, ať o tom pomlčí?
A proč jsi to udělal před tolika lidmi?
Protože je čas, Velký Jakube.
Pochopíš to.
Tohle je důležité.
Copak to nevidíte?
Tenhle zázrak všechny lidi spojí.
Teď ho nemůžou popírat.
-Tomáši. -To bude dobrý. Ty to zvládneš.
No tak. Na.
Jen ti přinesu trochu vody. Dejte mi vodu.
Vezmi si vodu. Na, tady.
Cos to udělal?
Tomáši.
Prosím. Vysvětlím to.
Kdy?
Brzy?
Už mě nebaví pořád to "brzy".
-Tomáši, ne. Ne, tady ne… -Ano. A tady.
Rabi, podívej se mi do očí.
Ano.
-Vždycky budu. -To není odpověď!
Proč on, a ne Ráma?
Proč ne tvůj vlastní bratranec Jan? Tohle je špatně.
Jen nerad vás vyrušuji, ale musíme s ním teď hned mluvit.
Náš rabi má teď něco důležitého. Prosím, prosím.
Tomáši.
Nečekám, že to teď pochopíš.
Vážně ne.
To, co Otec dovolí…
co já dovolím,
abych přinesl na zem Otcovu vůli
a víru a růst jeho církve.
Může to pro tebe být tvrdé.
A ano, i pro mě.
Je toho moc. Je toho moc. Já to nechápu.
Já vím…
a bolí mě z toho srdce.
Ale prosím.
Zůstaň se mnou, Tomáši.
A za čas to pochopíš.
To, cos teď udělal, ten zázrak, rozlítil jednoho saducea.
Dobře.
Ten saduceus se už vydal do Jeruzaléma.
Znám ho. Bude dělat problémy.
To si umím představit.
Je ti to jedno?
Není mi to jedno.
Proto jsem to udělal.
Teď musím být s naším přítelem.
Tomáši. Pojď, bratře.
Jenom klid.
Vrací se ti zpět tvá síla?
Každou chvíli mi přibývá.
-A co staré bolesti? -Křupání v koleně?
Zůstalo.
Bez něj bys to nebyl ty.
Ne.
Ano. To stačí.
Jaké to bylo?
Jak jsem řekl, hluboký spánek.
Neviděls tam imu ani abbu? Strýce Lámecha s tím jedním okem?
-Marie! -Jako malá jsem se ho hrozně bála.
Vzpomínáš? Říkávals mu kyklop.
Abbovi se to nelíbilo.
Prý jsou řecké básně pohanské.
Jestlipak bude mít po vzkříšení obě oči?
Kéž bychom se tu mohli někoho zeptat.
-Rabi. -Jak to zvládáte?
Pořád mu praská v koleně.
Jo, jsem ti vděčný, ale na příště bychom měli pár tipů.
Víš, Otec povoluje jen jeden zázrak na osobu, takže…
No jasně.
-Dáte mi chvilku s Lazarem o samotě? -A co asi máme říct? "Ne"?
-Dopij to. -Jasně.
-Buď v teple. -Budu, díky.
-Budou se o tebe starat. -Je to jako mít dvě matky.
No, s tou tvojí tři.
To musí být pěkné.
Má to své výhody.
Málem jsem to řekla nahlas. "To byl den."
Jo.
To to ani zdaleka nevystihuje.
Proč se na mě takhle díváš?
Jen si tu tak sedíš.
A?
Po celém domě je hrozný nepořádek.
A ty se nesnažíš to tu uklidit.
Nalej mi trochu.
Kéž bychom mu to dokázaly nějak oplatit.
Co můžeš dát někomu,
kdo křísí mrtvé?
A slyšeli jsme o něm, jak v Dekapoli množil chleby a ryby.
Co by tak mohl potřebovat?
Ten určitě nepotřebuje nic.
Možná, že to jde.
Tak se cítíš líp?
Slabý výraz.
Určitě líp vypadáš.
Díky.
Jeden by řekl, že po čtyřdenním spánku bych měl vypadat odpočatě.
Čtyřdenní spánek.
Ale takhle to nebylo.
Já to vím.
Proč jsi to udělal?
-Mohl jsem si myslet, že budeš mít otázky. -Myslím to vážně.
Proč já?
Nejde tak o to "kdo", ale "kdy".
-Jsem rád, žes to byl ty. -Pořád nechápu.
Dochází mi čas, Lazi.
To bylo poslední.
"Poslední" co?
Veřejné znamení.
Ty už nebudeš dělat zázraky?
Ne na téhle straně…
"Na téhle straně"?
-Musím se přiznat. -Nic jsi neprovedl.
Ne přiznat se k hříchu.
Musím říct něco, o čem nevíš.
Určitě to není nic tak vážného.
Tvé sestry poslaly zprávu o tvé nemoci do domu v Pereji,
před koncem slavnosti.
Řekl jsem, ať to nedělají.
I tak jsem nešel do Betánie ihned.
Musel jsem něco udělat, přednést kázání v Jeruzalémě.
V chrámu?
Jak to šlo?
Krom toho, že nás kněží chtěli ukamenovat?
-Tak nadprůměrně dobře. -Ukamenovat?
To se asi nedržíš moc zpátky.
Ne.
Nemůžu.
Už nastal čas.
To, o co se včera pokusili, se jim už brzy podaří.
Kamenování, nebo uvěznění?
To uvidíš.
Ne, ne. Počkej. Tohle už mi nedělej.
Lazare, prosím, poslouchej.
To čekání, ty čtyři dny, co tvé sestry truchlily a trpěly…
-Chci, abys věděl, že to nebyla krutost… -To bych si nikdy nemyslel.
Tím, co se tam stalo, mohla být všem odhalena sláva mého Otce.
Pro mě bylo bolestivé sledovat, jak tím všichni trpěli.
Ještě bolestivější bylo vědět, že to bylo nezbytné pro všechny svědky,
zejména mé následovníky.
Ale jsou tu i tací, u kterých to spustí řadu událostí.
Není to tak u náboženských vůdců od prvopočátku?
Tohle je jiné.
Oni teď mají pevnější důvod, proč trestat.
-Jsou to lidé. Musí si zachovat tvář. -Teď už tě nemůžou přehlížet.
To ani nechci.
A mí následovníci to nechápou.
Řekl jsem jim to třikrát.
Jako kdyby nebyli schopní to vnímat.
Já sám mám problém to vnímat.
I po tom, co se dnes stalo?
-Jsem člověk. -To já taky.
Jenže ty jsi, příteli, Syn Boží.
To jsem.
Proto to nechápu.
Jako většina.
Cítit zklamání je lidské
a jsem zklamaný, že mým studentům to trvale uniká.
A že zapomínají, co jsem udělal.
A zlobí mě, jak si náboženští vůdci
překrucují víru do zbabělého divadla přetvářky.
A děsí mě…
Děsí mě, co má přijít.
Kalich, který musím pít, abych naplnil Otcovu vůli.
-Naháníš mi strach. -Byl jsi v hrobě…
a máš strach?
O tebe.
Mám tě rád. Nechci tě vidět trpět.
Syn člověka musí mnoho trpět.
Ne, to nechci slyšet.
Prorok Izaiáš vám dal spoustu varování.
Ano.
"Byl opovržený a lidmi zavržený."
"Muž utrpení…"
"Znalý bolestí."
Byla to jen…
slova na svitku.
Teď když se týkají tebe,
z masa a krve,
je to jiný příběh.
Příběh se blíží ke konci.
Proč si nesedneš? Říkám ti, aby ses uklidnil.
Už mě unavuje, jak mi říkáte, abych mu věřil. Já už mu totiž nevěřím.
-Tomáši, teď není doba… -Viděl jsi, co udělal!
-Nemluv tak nahlas. -Všichni jste viděli, co tam udělal.
-Posaď se… -Ne. Proč se neposadíš ty?
Já budu stát. Podívej, co se ti stalo s hlavou.
-A co se stalo Petrovi. -Tomáši…
Viděli jste to!
Musíš jít ven za nimi?
Proberu to všechno podrobně na pesachové večeři.
Ptám se ho jen na jednu věc!
Nic nezůstane nevyřčeno.
Má zlomené srdce, dnes nedokáže přijmout mou lásku ani slova.
-Nesahej na mě. Ne, já se neuklidním. -Bratři ho podrží.
-Musíš vidět širší obrázek… -Není tu žádný širší obrázek!
Pojď. Seženeme něco k jídlu.
Já nebudu spát. Nebudu…
Tomáši, já jen… Ne! Tomáši, nedělej to!
-Musíš mu koupit nový. -Jo, Matouši? Proč?
Protože když Lazar o něco přijde, zaslouží si náhradu?
-A když něco ztratí jiný… -Protože je to zdvořilé.
V první řadě je přece zdvořilé nerozbíjet džbány.
-Se zdvořilostí jsem skončil. S tím vším! -To nemyslíš vážně.
Tak jak to myslím, Ondřeji?
Ty trpíš.
-Chápeme to. -Ne, nechápete.
Kdyby ano, štve vás to stejně jako mě!
Tomáši, nemá smysl dávat na misky vah utrpení.
Co se dnes stalo, mělo by nás ještě víc sjednotit.
Musíme dát stranou naše soukromé žaly a být připravení změnit věci ve velkém.
Moment, moment.
-On nemyslí tebe. -Tohle on neřekl.
Žádný strach. Jenom malou chviličku, ano?
Štve mě, čím si prochází. Ano.
Přemýšlím o tom, co se dnes stalo. Desítky truchlících to viděli na vlastní oči.
Náboženští vůdci musí konečně připustit, kdo je,
a budou mu pomáhat, sjednotí nás proti utlačovatelům.
Tohle je jeden z největších dnů v historii našeho lidu!
Souhlasím. Jen k němu musíme být vnímavější.
Náboženští vůdci z Jeruzaléma nemají rádi, když je někdo mocnější než oni.
Nejsem si jistý, že tahle chvíle znamená to, co si myslíš.
Jestli ho nemají rádi, může je sfouknout jako lampičku jediným slovem.
-To mu stačí. -Tak o tom teď pořád přemýšlím.
-O čem? -"Jedním slovem."
Proč ho Ježíš neuzdravil na dálku, stejně jako Gaiova syna?
Chtěl, abychom to viděli.
Viděli, jak se odvalí kámen…
jak Lazar vyjde ven z hrobu v pohřebním rouchu.
On chtěl, abychom se toho zúčastnili.
Jinak by odvalil kámen a vybalil Laze jedním slovem.
Řekl nám to včera večer, Matouši. "Abychom uvěřili."
V mém případě to fungovalo.
Jestli to uslyší Jeruzalém a uvěří tomu, může takhle vzniknout armáda?
Kdy Ježíš řekl něco o armádě? Pověz.
Zahodil přece mou dýku.
Promiňte, ale někteří z vás myslí příliš…
Čas na zdrženlivost a skromnost už je pryč.
Chtěl po nás jen, ať jdeme s ním a pozorujeme.
-Proč řešíme věci, které s ním nesouvisí? -Protože nechceme přijít o Tomáše.
Hele, včera nám řekl…
že nás z jeho rukou nic a nikdo nevyrve.
On mluvil o "pravých ovcích".
Co slyší jeho hlas a věří.
Možná Tomáš není jeho "pravá ovce"?
Vjel do tebe snad ďábel?
-Styď se. -Odvolej to.
-Přátelé, prosím! -Řekl jsem odvolej to!
Neponižujte Ježíše tímhle chováním.
Má pravdu.
Lidi, už je pozdě.
Za poslední dva dny se toho dost stalo. Odpočiňme si.
Jo, pardon. Omlouvám se. Vážně, já…
Ne. Mrzí mě to. Opravdu. Nemyslel jsem to tak.
Mám rád Tomáše. Jenom jsem…
Jsem rozčilený, nemůžu…
Jakube. Jakube. Malý Jakube!
-Není ti nic? -Jsem v pořádku. Dobrý. Dobrý.
Hej, hej…
-Přichází to ve vlnách, ta bolest. -Z toho včerejšího střetu?
Jeho bolest se zhoršovala už před tím napadením.
Tomáš má pravdu.
Proč všichni ostatní potřební, ale ne Malý Jakub?
Nechci, abychom dnes večer probírali mě.
Poslechněme, co řekl Petr, a odpočiňme si.
Jak chceš odpočívat, když trpíš?
To je mezi mnou a Bohem.
Jako většina věcí, o které se tu lidé dnes večer přeli.
-Chceme, abys byl v pořádku. -Díky.
Ale jenom stát a dívat se není k ničemu.
Marie a Marta nám připravily pokoje, stejné, jako jsme měli minule.
Nepůjdou spát dřív než my.
Není slušné nechat je takhle dlouho bdít.
Má pravdu.
Já jdu. Filipe. Natanaeli, my jsme měli stejný pokoj.
Jdeme.
-A co… -Zůstanu s ním, dokud to nepřejde.
Potřebuju jen pár minut.
Běžte. Zůstaneme.
Natanaeli.
Já a Petr vezmeme Jana a Tomáše.
Adonai na nebesích ví, že bude třeba všech nás tří.
Malý Jakube, zvládneš to?
-Zvládnem to. Bude to dobrý. -Díky, Matouši.
-Jen si musím sednout. -Tak jdeme. Pomůžu ti.
-Vydrž. Vydrž. -Pojď sem.
Díky.
Takže už máš svou odpověď.
Jakou?
Nebudeme držet šivu.
Dnes večer ne.
Ale pořád cítím žal.
Taky ho cítím.
V tom měl Jidáš pravdu.
Bylo to jeho největší veřejné znamení.
Už nemusíme přemýšlet ani hádat, kdy bude "brzy".
Čím víc čtu Písně Davidovy, tím víc cítím, že je třeba napsat nějakou vlastní.
Jen abys věděl, že ať je to jakékoliv, není to hotové.
Jen zřídka pouštíš lidi do svých myšlenek.
Když jsi to udělala, vždy jsem byl vděčný.
"Temnota není nepřítomnost světla.
To by bylo příliš snadné.
Dá se to míň ovládat a je to hrozivé.
Není to místo, ale prázdnota.
Už jsem tam byla.
A ne jednou.
A i když jsem tě neviděla ani neslyšela,
byl jsi tam.
Čekal.
Protože pro tebe temnota není temná.
Alespoň ne vždy.
Neplakal jsi…
protože ti zemřel přítel…
ale protože to brzy budeš ty.
A protože jsme to nechápali,
nebo nechtěli pochopit. Nebo obojí.
Nadcházející temnota pro nás byla na pochopení příliš temná.
Ale stejně tak světlo po ní.
Jedno muselo následovat druhé.
Takhle to s tebou bylo vždy.
A pořád je.
Slzy ti tekly z očí a pak i nám,
než zase nad svět vzešlo světlo.
A samotný čas chtěl zemřít s tebou.
Někdy se na to místo vracím,
nebo spíš se ono vrací ke mně, bez pozvání.
Ta noc byla věčná…
a pak skončila.
Hořká a pak sladká…
ale nějak v té sladkosti zůstala ta hořkost a nikdy neodešla.
Řekl jsi nám, že to takhle bude.
Ne svými slovy, ale tím, jak jsi žil.
Muž utrpení, znalý bolestí.
My jsme nechtěli vidět ty bolesti,
zkoušeli jsme se dívat jinam, a přitom jsme naplnili obsah těch slov.
'Někdo, před nímž člověk skryje tvář.'
Ale brzy jsme se před ním už nedokázali skrýt, tak jako nedokážeme zastavit západ slunce.
Nebo východ.
Vzpomínám, jak sis přál, aby to šlo jinak.
A když se ohlížím, přeji si totéž.
Pořád nevím, proč to musí být takhle.
Hořkost se často mísí se sladkostí.
Asi se to nikdy nedozvím.
Alespoň ne na téhle straně…"
VYVOLENÍ