Пусни тоягата.
Кой си ти? Как откри това място?
Матей?
Защо си сложил тази качулка?
Човек трябва да внимава.
Защо не прати вест? Да сме подготвени.
Нали хората не трябваше да знаят къде точно е тя?
Симон Зилот има хора, които разнасят писма.
Знаеш го.
Етиена, кой е? Какво става там?
Имаме неочакван гостенин.
Мария.
Матей. - Мария.
Надявам се, че моментът не е неудобен.
Не.
Още си необичайно хубава.
Явно зрението ти вече отслабва.
Хайде, вътре, и двамата.
Застудява.
Няма да ми простят, ако се простудите до смърт.
Влез.
Внимавай. Тъмно е.
Гледай къде стъпваш.
Как си изминал целия този път, Матей?
Опасно е.
На твоята възраст.
Нашата възраст.
Беше важно.
Мария, завърших я.
Книгата ли? - Би било опасно да я изпратя.
А исках ти първа да я прочетеш. Ето.
Искам да чуя какво мислиш. Трябваше да дойда лично.
Невероятно!
Положи много труд, години наред.
Ще бъде съкровище за всички времена.
За това съм призован.
Ще ни надживее. Това е ясно.
Сигурна съм.
Двамата, до огъня. Тук е доста по-топло.
Да.
Благодаря. - За нищо.
Мария.
Преди да кажем друго, за жалост, нося лоша вест.
Навикнала съм вече.
Можеше да ти изпратя известие,
но така и така идвах насам,
реших да ти го кажа лично.
Сега кой е?
Яков Алфеев.
Как се е случило? Къде?
Мария, недей... - Не, искам да знам. Ще го понеса.
Кажи ми.
В Долен Египет.
Разбрах, че са го убили на публично място.
А Ония и момичетата?
Не са били там да видят лично. - Благодаря Ти, Боже!
Хората на Зилот ги отведоха в дома на Нимфа, в Колоса.
Павел изпраща писма до църквата там. - Там ще са в безопасност.
Ще пратя писмо до Ония.
Какво ще й пишеш?
Че той вече не изпитва болка.
Цял живот се измъчваше...
Но изобщо не се оплакваше.
Да.
Благодаря, Етиена. - Беше вкусно.
Цяла нощ смятам да чета твоя ръкопис.
Искам да го преживея пак.
Даже и тежките неща.
Какво има?
Нали затова дойде лично?
Не. Така е.
Просто нещо забелязах...
На масата?
Там пиша писма.
Извинявам се, не исках да надничам.
Но ми направи впечатление, че листовете не приличат на писма.
Прочете ли ги?
Не. Не, не, Мария, не бих.
Само...
Парчетата ми изглеждат малко странни.
Матей, благодаря за твоята книга.
Недей да мислиш за моите драсканици.
Сигурен съм, че не са само "драсканици".
Защо ги обсъждаме? - Пергаментът е скъп.
Обитаваш планинска пещера, далеч от всякакви търговци и продавачи.
А и хора като теб и мен никога не хабят хартия.
Прав си. Не я хабя.
Мария, ценя твоите мисли, бих ги прочел с радост.
Ще може ли?
О, недей.
Имаш подкрепата ми, сега и винаги.
Напоследък имам сънища.
От онези мрачни години.
В живота ми, в Неговия...
и на други край нас.
Описвам ги, за да не ги забравя.
Сякаш...
...ги събирам в нещо.
Не знам. За мен си е.
Не за други. - Да, разбирам.
Извинявай, че те притесних.
Няма да питам повече, освен ако сама не ми ги дадеш.
Може би бих ги споделила с теб.
Най-старият ми приятел.
Благодаря.
Само и от другата страна.
Тежко е. Остави част от нещата.
Вече изпразних доста. Ще успея.
Добре. - Така, така.
Добре.
- Благодаря.
Готов си. - Благодаря, Симоне.
Якове, приготвих ти я за днешния път.
По-яка от досегашната.
Вчера ти се би изключително смело.
Без колебание.
Нямаше да го допуснем.
Ами за мен има ли тояга?
И ти ли си наранен?
Шегувам се. - Днес не му е времето.
Не знам, ще видим. Или ще имаме "шива", или няма.
Всички ли сте готови за път? - Да.
Юда, разплати ли се за стаите? - Да, Равине.
Готови сме, Учителю.
Добре. Да не губим повече време.
Моля.
Мислех си за това, което каза.
Благодарен съм ти.
За какво?
За новите сандали.
Не си давах сметка колко неудобни са скъпите.
Това ходене дори ми доставя наслада.
Май само на теб.
А какво искаше да кажеш за снощи у Лазар?
Каквото казах, казах. - "Да умрем и ние с него"?
Ако днес в Юдея ни избият, както се опитаха вчера...
...значи е Божията воля.
А ако Бог иска да умрем с Исус, поне няма да чувствам каквото и да е.
И аз така те разбрах.
Тома, в нашата вяра не е хубаво човек да иска да умре.
В края на петата книга на Моисей
Бог казва, че между "живота и смъртта, благословението и проклятието",
трябва да избираме живота.
Ами в случаите, когато човек няма избор?
Казвам само да имаш надежда.
Такова е естеството на живота, Йоане.
Всички го говорят от седмици.
Само времето разделя едното от другото.
Но ние живеем в доста необичайни времена, Тома.
Не, Йоане. Точно това нещо не е необичайно.
Налага се да приемем, че смъртта е част от живота.
Вода?
Няма нужда. Благодаря.
Петре...
Снощи се чувствах замаян от тази рана.
Да не казах нещо за детето на Яир? - Говори по-тихо.
Казал съм.
Може би това ще отпадне.
Лазар е мъртъв.
Исус каза, че ще го събуди, а ние знаем какво значи това.
Какво може да значи. Да.
Исус дори се радва, че не е бил там, та да възпре смъртта на Лазар.
Значи каквото и да стане, е по Неговата воля
и няма нужда да се притесняваме.
Звучи толкова простичко.
Болката прави нещата по-плоски.
Как беше, преди да се включа?
По-тихо.
Тоест твърде много говоря?
Понякога.
Но бяхме и донякъде неизвестни.
Нямаше слава...
Нито омраза.
Никой не хвърляше камъни по нас.
Вината не е изцяло твоя.
Щом не е моя...
...какво не е наред?
Очевидно е, Юда.
Лазар е мъртъв.
Това казвам.
За по-малко от година изпращаме трети човек.
И?
Та Той е Месията.
Не трябва ли да побеждаваме, вместо да губим?
Постоянно се мъкнем във вретище и пепел...
Не прилича на слава.
Ей!
Само Исус познава истинската слава.
Но определено не е това.
Може би.
"Или ще имаме "шива", или няма."
Но нали писмото казваше, че Лазар е мъртъв?
Да.
Но какво каза Исус след това?
"Заспал", "събуден"...
Знаеш ли Давидовия псалом "Господи, докога"?
Слушала съм първите строфи. Но не съм го запаметявала.
О, Мария...
Няма какво аз да ти разправям, но е добре да го научиш наизуст.
Като всички псалми?
Започва с някои големи въпроси.
"Докога, Господи,
все ще ме забравяш?
Докога ще криеш лице от мен?"
Познато.
Но в края Давид приема нещата и дори слави Бога.
"Но аз се уповавам на вечната ти Любов. Сърцето ми ще се радва в спасението Ти.
Ще пея на Господа, защото е щедър към мен."
И това.
Колкото и да е трудно.
Но в средата има такава молитва.
"Виж ме, послушай ме, Господи Боже мой, просвети очите ми,
да не би да заспя в смърт."
Смъртта е наречена "сън".
Понякога едната дума замества другата.
Явно само Бог знае разликата.
Дава ли ти отговор защо казах, че или ще има "шива", или не?
Преди да ни изпрати на мисия,
запитах Исус за иронията да даде на мен способност да изцелявам,
докато самият аз още куцам.
Какво ти каза?
Обясни ми малко. Беше вълнуващо.
Но не значи, че не изпитвам болка.
Дори и преди вчерашните камъни, от време на време идват силни спазми.
И...
Не знам. Това, което казвам, е...
Ако Исус събуди Лазар от този "сън"...
това няма ли да изостри още повече въпросите, с които се боря?
Без съмнение.
Но ще му мислиш тогава. Няма смисъл сега да се терзаеш.
Това ли си си представяла?
Якове, аз...
Не бих пожелала никому да мине през нещо такова.
Но бях в такава дупка години наред, че не съм си представяла нищо.
Само мрак.
Вечни сенки.
Писъци в нощта.
Грозни гласове.
Дори дните изглеждаха тъмни,
само от време на време някой самотен лъч...
А сега е обратното.
Откакто ме повика по име, всичко си е на мястото.
Разбира се, преминават и сенки, които оставят след себе си белези.
Но сега те са изключение, а не правило.
Преживяла съм толкова скръб...
...и загуба.
Въпроси без отговор.
Но сега съм признателна...
за светлината.
Което не ме прави специална. Не съм никак за завиждане заради всичко това.
Изтерзани откровения.
Е...
Дано и моите болежка да изградят у мен
такава готовност да приемам и мъдрост като при теб.
Имам дълъг път пред мен.
А ти си пораснал.
Познавам ви с Тадей най-отдавна,
от онзи първи Шабат в малкото ми жилище, когато не знаех какво се прави.
Ние с Тадей също нищо не разбирахме...
Личеше си.
Не сме и мечтали накъде ще тръгнат нещата.
И сега е така.
Да.
Арнан!
Марта, нека Адонай ти даде утеха сред скърбящите в Сион и Йерусалим.
Без Лазар светът е по-лошо място. Твърде рано ни бе отнет.
Мария, това е Арнан, от Йерусалим.
Стар съдружник на моя брат.
Златната ера на строителство в Светия град приключи с кончината му.
По-голям ковач от него нямаше по нашите места.
Беше ми като син, близък приятел на моя Син.
Всички го обичахме.
О, Явис... - Арнан.
Семейният адвокат.
Всичко наред ли е? - Както може да се очаква от Лазар.
Марта, двете със сестра ти сте добре подсигурени.
Имот, собственост, пари - всичко остава за вас.
С една добавка - че средствата ще се използват
и за обезпечаването на Мария,
дъщеря на Йоаким от Назарет.
Лазар никога не ми е казвал.
Защо не се изненадвам, че Лазар има приятели от Назарет?
Той не беше елитист, Арнане. - Там сме расли.
Приемете извинението ми. Не съм искал да ви засегна.
Марта, повечето пари са в банката. Но отзад в касата
има малко...
Може ли по-късно?
Разбира се. А междувременно, ако ти трябва нещо...
Докато идвах към вас,
Нафтали помоли да ви предам, че някаква група идва насам за Лазар.
Колко души? - Над десетина. Идват откъм Йордан.
Заръча да ти кажа, че и Той идва.
"Той"? Кой е той?
Господи, ако Ти беше тук...
брат ми нямаше да умре.
Марта... - Не искам да изпитвам гняв.
Но Ти не дойде по-рано.
Толкова съм...
Смутена.
И съкрушена.
Разбирам.
Но дори сега знам...
...че каквото поискаш от Бога...
...ще ти се даде.
Дете Мое... - Така ли е?
Каквато и да е надежда или утеха...
Знам, че можеш.
Брат ти ще стане отново.
Зная, че ще стане като всички нас при възкресението в последния ден.
Но това е след много време.
Не говорех за онова възкресение.
Аз съм животът, който надмогва смъртта.
Не Те разбирам.
Аз съм възкресението и животът.
Който вярва в Мен, даже и да умре, ще живее.
А който живее с вяра в Мен, никога не ще умре.
Вярваш ли в това?
Вярвам, че си Месията...
Синът на Бога, който иде на света.
Дори каквото не проумявам...
...го вярвам.
Щом вече съм тук,
телесната смърт няма да възпира вечния живот.
Вярвам, че си Месията.
Това го знам.
Засега е достатъчно.
Бързо, доведи сестра си.
Учителю, дали да не... - Ще изчакаме тук.
Прости ми, Равине.
Сега трябваше ли да разберем какво казваш?
Да, признавам си...
И аз се питам същото.
Засега ви е рано.
Не вярвам на ушите си, Йоане.
И ме е страх да осмисля това, което чухме сега.
Недей.
Добре съм.
Засега.
Пристигна и пита за теб.
За мен?
Сега?
Дошъл е?
За кого приказват? - Не зная.
Сестро на Лазар, Адонай да ти даде утеха, заедно с всичко.
Май отива на гроба, да го оплаква.
Не е добре да е сама.
Какво има?
Семейният гроб е натам.
Да, но нали идвали гости откъм Йордан?
Източната порта е там.
Господи...
Ако Ти беше тук, брат ми нямаше да умре.
Пратихме вест.
Защо не дойде?
Защо чакаше?
Защо?
Ще ви покажа защо.
Къде е положен?
Господи, ела с нас.
Кой е този човек? Приятел на Лазар ли?
Близък ли им е?
Не съм Го виждал.
Не бях го виждал така.
Какво значеше?
"Ще ви покажа защо"? На кого говореше?
Каза, че болестта на Лазар не води до смърт.
Какво се случва тук? - Какво значеше това?
Изцелява безчет хора, отваря очите на слепи.
Не можеше ли да опази Лазар от смърт? - Успокой се.
Сега ридае. - И какво смяташ да направиш?
Сърдит ли ни е? - Стига сте задавали въпроси.
Ще наблюдаваме.
Нали?
Хайде, братко. - Да вървим, Тома.
Отместете камъка.
Да отместят камъка ли каза?
Не бях ли ясен? - Господи...
Със сигурност вече ще мирише.
Мъртъв е от четири дни.
Марта.
Знаеш, че не миризмата е проблемът.
Не ви ли казах, че ако повярвате, ще видите Божията слава?
Единствената ви грижа сега е вярата.
Отново ви казвам, отместете камъка.
Готови? Едно, две, три!
Силно! Натиснете!
Татко!
Благодаря Ти, че Ме чуваш.
Знам, че винаги Ме слушаш.
Но го казвам заради стоящите около мен.
За да повярват, че Ти си Ме пратил.
"Пратил" ли?
Какви ги върши?
Снощи вече ни каза. Не помниш ли?
За да може и ние, и други да повярваме в Него.
Ние вече вярваме в Него. - Не всички, не за всичко.
Лазаре, излез!
Лазаре!
Разповийте го.
Освободете го от това вретище.
Марта?
Да, братко.
Ето ме.
Какво се случи?
Беше...
Върна се.
Исусе?
Да не сънувам?
Не е сън.
Сега се събуди.
Бил съм заспал?
Обратно в земята на живите, братко.
Благодаря Ти.
От една страна, съжалявам.
От друга, не. Зад всичко това има по-голям план.
Вярвам Ти.
Знам, че искаш да съм скромен, ама тук отдолу съм гол.
Добре е да се изкъпеш.
Умирам от глад.
Недей да хленчиш. Само четири дни са.
Четири дни ли?
Най-дългият сън в живота ти.
О, по-леко...
Истина е.
Думите на Исус от Назарет са верни.
От Назарет?
Трябва да отида в Йерусалим.
За какво? - Исус от Назарет!
Знаеш ли кой е това? - Чувал съм това име.
Трябва да отида веднага.
Чакай да видим какво става.
Всички видяхме какво стана. - Но как?
Стига, стига. Моля, прибирайте се. Няма да има "шива". Благодаря ви.
Защо не казваш на хората да си мълчат?
Защо го направи пред всички?
Защото е време, Якове.
Ще разбереш.
Точно това ни трябваше.
Това чудо...
...ще обедини всички.
Сега вече никой няма да Го отрича.
Тома. - Няма нищо. Спокойно.
Спокойно.
Дайте му малко вода. Дайте вода.
Пийни малко вода. Ето.
Какво направи?
Тома...
Моля, ще говорим.
Кога?
Скоро?
Дотегна ми от думата "скоро".
Тома, недей. Не тук... - Напротив, тук.
Равине, погледни ме в очите.
Гледам те.
Винаги. - Това не е отговор!
Защо него, а не Рама?
Защо не братовчед Ти Йоан? Това е кошмар!
Извинете за прекъсването, веднага трябва да говорим с Него.
Равинът е сега зает. Моля, моля...
Тома...
Не очаквам да разбереш сега.
Знам.
Каквото Баща Ми допуска,
и Аз също,
за да се изпълни Неговата воля,
за вярата и растежа на Църквата...
...може да е тежко за теб,
и да, дори за Мен.
Тежко е, тежко е. Не разбирам.
Знам.
И сърцето ме боли.
Но моля те.
Моля те, остани с мен, Тома.
И с времето ще разбереш.
С това, което стори, чудото, изкара от кожата един садукей.
Хубаво.
Садукеят тръгна към Йерусалим.
Знам го. Отива да вдигне шум.
Не се съмнявам.
И не Те е грижа?
Напротив.
Тъкмо затова го сторих.
А сега отивам при нашия приятел.
Тома. Ела, братко.
Спокойно.
Посъбра ли вече сили?
Повече, от минута на минута.
Ами старите болежки? - Коляното как е?
Все така.
Тази болка си е твоя.
Не.
Добре. Стига вече.
Как беше там?
Казах ти, беше дълбок сън.
Не срещна ли майка и татко? Или чичо Ламех с едното око?
Мария! - Като малка се ужасявах от него.
А ти го наричаше "циклопа".
Абба не беше доволен.
Отричаше старите езически поети.
Дали ще бъде с две очи при възкресението?
Де да можеше да попитаме някого.
Равине. - Как сме сега?
Коляното още го наболява.
Да. Благодарни сме. Но за другия път имаме някои идеи.
Баща Ми дава само по едно чудо на човек, така че...
Добре.
Ще ни оставите ли за малко с Лазар? - Какво можем да кажем? "Не"?
Дояж си го. - Добре.
Наметни се. - Добре, благодаря.
Добре се грижат за теб. - Сякаш имам две майки.
Три, с твоята.
Да не те мисля.
Не се оплаквам.
За малко да кажа на глас: "Какъв ден!"
Да.
И няма да е достатъчно.
А защо ме гледаш така?
Просто си седиш там.
И?
Погледни само, пълен безпорядък.
А ти не си мръдваш пръста да подредиш.
Подай ми от това.
Ще ми се да можехме някак да Му се отплатим.
Какво даваш на човек, който...
...възкресява мъртъвци?
А сме слушали и как в Декапол е умножил хлябове и риби.
От какво ще се нуждае?
Очевидно не се нуждае от нищо.
Как да го осмисли човек?
По-добре ли се чувстваш?
Меко казано.
Определено изглеждаш по-добре.
Благодаря Ти.
Нормално е да съм отпочинал след четиридневен сън.
"Четиридневен сън".
Но всъщност не беше.
Знам го.
Защо го направи?
Очакваше се, че ще имаш въпроси. - Сериозно.
Защо мен?
Въпросът не е "кого", а "кога".
Но се радвам, че беше ти. - Не го разбирам.
Времето Ми свършва, Лазаре.
Беше последното.
Последното какво?
Знамение.
Вече няма да извършваш чудеса?
Не и от тази страна.
На кое?
Ще ти изповядам нещо. - Но Ти нямаш грях.
Не говоря за грях.
А за нещо, което ти все още не знаеш.
Колко много неща не занм...
Сестрите ти изпратиха вест, че си болен, при нас в Перея,
преди края на празника.
Казах им да не Ти пишат.
При все това не дойдох веднага във Витания.
Преди това имах да изнеса проповед в Йерусалим.
В Храма ли?
И как мина?
Освен че се опитаха да Ме убият с камъни?
Според мен беше над средното. - С камъни?
Явно вече нямаш никаква спирка.
Така е.
Нямам.
Времето дойде.
Вчера само се опитаха. Но скоро ще успеят да го сторят.
Да Те убият? Или да те арестуват?
Ще видиш.
Не, не, стига. Недей пак така с мен.
Лазаре, моля те, изслушай ме.
Това чакане, четиридневната скръб и болка на сестрите ти,
не беше от жестокосърдечие. - И през ум не ми е минало.
А за да може славата на Моя Баща да се изяви пред всички в този ден.
Беше болезнено да гледам как преминавате през това.
Болеше Ме, защото беше необходимо за очевидците,
особено за Моите ученици.
Но при някои хора това ще провокира реакция.
Не е ли така с религиозните водачи още от самото начало?
Сега е друго.
Вече са си намерили повод да Ме осъдят.
Хора са. Пазят си властта. - Но Ти вече си незаобиколим.
Друг е Моят път.
А учениците Ми не го разбират.
Казах им три пъти.
Но сякаш са неспособни да го чуят.
И аз се чувствам неспособен да го чуя.
Дори и след днешния ден?
Човек съм. - Аз също.
Скъпи приятелю, Ти си Синът на Бога.
Така е.
Не разбирам тогава.
Не само ти.
Да се ядосваш е човешко,
а аз се ядосвам, че учениците Ми не схващат.
И забравят какво съм сторил.
И се гневя, задето фарисеите
превръщат вярата в скверен театър от превземки.
И се ужасявам...
...от това, което предстои.
Чашата, с която изпълнявам волята на Моя Баща.
Плашиш ме. - Излизаш от гроба...
...а се плашиш?
За Теб.
Обичам Те и никак не искам да пострадаш.
Човешкият Син ще понесе страдания.
Не, не мога да слушам.
Пророк Исая не ви ли е предупреждавал?
Да.
"Той бе презрян и отхвърлен от хората.
Човек на скърби..."
"И навикнал на печал."
Досега са били...
...думи на хартия.
Сега обаче описват Теб,
от плът и кръв.
Съвсем различно е.
И приближава към своя край.
Защо не седнеш? Хайде, успокой се!
Дотегна ми да ми говорите за доверие. Повече няма да Му се доверявам.
Тома, сега не е времето... - Видяхте какво стори!
Говори по-тихо. - Всички видяхте какво направи Той!
Нека поседнем... - Не, ти поседни!
Аз ще остана прав. Виж какво стана с теб,
какво стана с Петър. - Тома...
Всички бяхте там!
Ще отидеш ли при тях?
Ще поговорим подробно на пасхалната вечеря.
Поисках Му едно нещо!
Тогава всичко ще си кажем.
Сърцето му е разбито, днес не може да приеме любовта и думите Ми.
Не ме докосвай. Няма да се успокоя. - Братята му ще го пренесат.
Вижте голямата картина... - Няма никаква "голяма картина"!
Ела, трябва да похапнеш още.
Няма да спя. Не искам.
Тома, успокой се. Стой, недей!
Ще трябва да купиш ново. - Така ли, Матей? Защо?
Дали защото Лазар заслужава да му се възстанови изгубеното?
А когато други изгубят нещо... - Защото така е редно.
А още по-редно е изобщо да не трошим каквото и да било.
До гуша ми дойде от всичко това. - Не го мислиш.
А какво мисля, Андрей?
Виж, боли те.
Разбираме. - Не, не разбирате.
Иначе щеше да ви боли като мен.
Няма как да сложиш страданието на везни и да го мериш.
Днешният ден трябва да ни направи още по-единни.
Да оставим настрана личните обиди и да се подготвим за големи промени.
Стой, стой.
Не говори за теб. - Не го е казал.
Спокойно. Нека да се успокоим.
Ясно ми е, че е разстроен. И е прав.
Но помислете за днешния ден. Десетки го видяха с очите си.
А фарисеите най-сетне ще признаят кой е Той.
И заедно с Него ще въстанем срещу потисниците.
Това е велик ден в историята на нашия народ.
Така е. Но нека да сме по-чувствителни край него.
Религиозната върхушка в Йерусалим никак не обича влиятелни фигури.
А и не съм сигурен, че тълкуваш правилно момента.
Ако не Го харесват, Той може да ги духне като свещ с една дума.
Просто така. - И аз се замислих за същото.
За кое? - "С една дума".
Защо не изцели Лазар от разстояние, както направи със сина на Гай?
Искал е да го видим.
Как се отмества камъкът...
Как Лазар излиза от гроба, повит със савани.
И искаше да участваме.
С една дума можеше и да отмести камъка, и да махне вретището.
Снощи ни го каза: "За да повярваме".
Мене здраво ме разтърси.
Ако Йерусалим чуе и повярва, дали пък няма да се зароди войска?
А Той кога изобщо е говорил нещо за войска?
Изхвърли моя боен меч.
Извинявате, но разсъждавате твърде...
Мина времето да се въздържаме и да скромничим.
Той ни каза само да дойдем и да гледаме.
Защо обсъждаме каквото и да е друго? - Защото може сега да изгубим Тома.
Вижте, вчера Той каза...
Нищо и никой няма да ни грабне от дланта Му.
Да, ама го каза за "истинските овце".
Които слушат гласа Му и вярват.
Може би Тома не е от "истинските овце".
Дяволът ли те е обладал?
Как смееш? - Върни си думите.
Хора, моля ви... - Казах, върни си думите!
Исус не заслужава подобно държание!
Права е.
Стана късно.
Преживяхме много тези два дни. Време е за почивка.
Чуйте, съжалявам. Наистина...
Съжалявам, честно. Не исках да кажа това.
Обичам Тома, обаче...
Вълнувам се, понеже...
Якове! Якове! Якове!
Добре ли си? - Да, добре съм.
Ето, ето.
Болките се връщат на тласъци. - От вчерашните камъни ли?
Не, болките се влошиха още преди това.
Тома има право.
Защо на всеки друг, но не и на Яков?
Нека днес да не говорим за мен.
Да се вслушаме в думите на Петър и да си починем.
Но как, в това състояние?
Това си е между мене и Бога.
Както и повечето неща, за които говорим сега.
Искаме да си добре. - Благодаря.
Но ако стоите и ме гледате, това не ми помага.
Мария и Марта са ни подготвили същите стаи като миналия път.
Няма да си легнат преди нас.
Нередно е да ги държим да ни чакат така.
Права е.
Лягам си. С Филип и Натанаил сме в същата стая като преди.
Хайде.
А Яков? - Ще остана, докато му размине.
След мъничко ще се оправя.
Вървете. Ще остана.
Натанаиле.
Двамата с Петър ще потърсим Йоан и Тома.
С помощта на Адонай, тримата ще се справим.
Якове, добре ли си?
Тук сме. Оставаме с него. - Благодаря, Матей.
Само да приседна малко... - Така. Ето тук...
Държа те. - Така...
Благодаря ви.
Вече имаш отговор.
Какво?
Няма да спазваме "шива".
Не и днес.
Но все пак ми е тъжно.
И на мен.
Юда е прав за едно нещо.
Това беше най-голямото Му знамение.
Вече няма нужда да се чудим кога ще е това "скоро".
Докато чета псалмите на Давид, все повече изпитвам нужда да пиша така.
Имай предвид, че все още не е завършено.
Рядко допускаш някого до себе си.
Признателен съм за всеки даден шанс.
"Мракът не е липсата на светлина.
Не е толкова просто.
По-хаотично е и злокобно.
Не е място, а празнота.
Била съм там.
Доста пъти.
И макар да не Те виждах и чувах,
Ти бе там.
Чакайки.
За Теб мракът не е мрачен.
Поне не винаги.
Ти плака...
...не защото Лазар бе мъртъв.
А защото скоро Ти ще умреш.
А ние не Те разбирахме...
...или не искахме. Или и двете.
Идещият мрак бе твърде дълбок за нас.
Както и светлината.
Едното предхождаше другото.
При Теб винаги е било така.
И още е.
Сълзи се стичаха от очите Ти и от нашите,
преди всяка светлинка да угасне.
И самото време сякаш умря с теб.
Понякога се връщам на това място,
или по-скоро то идва при мен, неканено.
Нощта, траеща вечно...
...до зората.
Горчива, но и сладка.
Но горчилката някак остана вътре в сладостта и все още е там.
Ти ни подсказваше, че ще бъде така.
Не със слова, а с живота Си.
Човекът на скърби, навикнал на печал."
Не бяхме готови за такава печал,
затова се отвърнахме и изпълнихме онова, което пише за Теб:
"Човек, от когото хората отвръщат лице".
Но скоро вече нямаше как да се укрием. Както не може да бъде спрян залезът...
...и изгревът.
Помня как Ти се молеше да има друг начин.
Ех, да можеше да е така...
До днес не знам защо трябва да е така.
Горчилката, примесена със сладостта.
Няма и да разбера.
Поне не от тази страна."
ИЗБРАНИТЕ