NETFLIX UVÁDÍ
Tvrdí, že jsou Sergiovi rodiče.
Řekli nám, že jim ho ukradli.
Můj chlapeček zemře?
Teď máme naději.
Ten chlapec potřebuje stálou lékařskou péči. Musíte se rozhodnout.
Co mu můžeme dát my?
My mu můžeme dát lásku.
- Ministr říkal, že můžeme přijet. - A být tak s Juanem sami.
Ahoj sestřičko.
Zvýšili jsme dávku, ale většina zemřela.
Ty nové rozbory… Má obrovské množství protilátek.
- To dítě nedorazilo do tábora. - Marta!
Já ty děti znám, z toho střediska.
Odvezli je.
Několik z nás odtamtud odvedli a naložili do autobusu.
Musíme najít ty rodiny.
Kde jsi vzal ty plakáty? Co víš?
Že ty děti jsou možná naživu.
- Poznáváte některé z dětí? - Jeden z nich byl můj syn.
Už to, že se tady scházíme,
je, jak víme, velké riziko.
Ale je tu něco silnějšího…
nadšení a naděje, že jednoho dne zase uvidíte své děti.
Naše dítě, Fernando.
- Je to nějaké čím dál horší. - Co nám hrozí?
Karanténa v Madridu.
Opatrně! Je nemocná!
- Má ten virus! - Stůjte!
Příští zastávka: zóna B-1.
No fuj!
- Pane, jste v pořádku? - Pozvracel mě!
- Ale co… - Pozor!
- Prosím, zastavte! - Zastavte!
- Co se děje? - Opilec.
Obtěžoval ji a pak se zhroutil.
Ne!
Co to sakra děláš? Vstávej!
Zasranej ožrala…
- Pomozte mi s ním. - Neublížil vám?
Ne, ale přijedu pozdě do práce.
Pojďte, rychle!
Všichni stát. Nikdo ani hnout.
Je mrtvý.
- Haló? - Ano, mluvte.
Autobus 15.
- Hlásím zdravotní poplach. - Dobře, rozumím.
Aktivuji biochemický identifikační protokol.
ZÓNA STÍNU
Stát! Všichni zpátky! Ať vám vidím ruce!
Nikdo ani hnout! Tenhle autobus je v karanténě.
ŽÁDNÝ STRACH
BUDUJ SVOJI BUDOUCNOST
VZPOMEŇ SI NA DÉŠŤ
VYSMĚJ SE JIM
VZPOMÍNKAMI PROTI ZDI
PRÁVA SE DOBÝVAJÍ
BARIÉRA
Včera jsem byla na té schůzi.
- Jmenuju se Alicia. - Aha!
Proto jsi mi povědomá.
Já jsem Emilia.
Chtěla jsem jít za tebou, ale nešlo to.
To je Mateo,
můj syn.
Moc hezký.
Povinné zdravotní prohlídky se konají příští úterý od 8:00 do 18:00.
Lékařský autobus…
Jak dlouho jsi ho neviděla?
V květnu to budou tři roky.
Byl nemocný, tak jsme ho vzali do nemocnice.
Už se uzdravoval, byl… v pořádku.
Měli jsme s Fernandem radost.
Pak jednoho dne v šest ráno…
přišla sestra a řekla, že náš syn zemřel.
Ale on není mrtvý!
Já ho viděla, byl naživu.
Bylo to o pár dní později.
Všichni říkali, že musím vyjít ven, že musím žít dál.
Vrátila jsem se do práce,
hlavně ze strachu, že mě vyhodí.
Pracovala jsem jako uklízečka
ve veřejných budovách. Byla jsem u zápisu.
Pracovala jsem,
když jsem zaslechla kroky
a uviděla to dítě.
Mateo?
Mateo!
Byl zády ke mně. Neviděla jsem jeho tvář, ale ty vlasy…
Úplně se mi z toho sevřelo v břiše…
Přísahám,
že mi přestalo bušit srdce, ale ne jen na vteřinu nebo dvě,
na hrozně dlouho.
Byl to můj syn.
Křičela jsem: „Mateo!“
Chtěla jsem vyrazit dveře.
Přísahám, že bych je tehdy vyrazila.
Křičela jsem jeho jméno, ale on mi neodpověděl.
Najednou přišli dva policisti
a odtáhli mě násilím.
Ne!
Zkusila jsem jim to vysvětlit.
Snažila jsem se to vysvětlit policii,
mým přátelům,
mému muži…
ale nikdo mi nevěřil.
Nikdo mi nevěřil!
Co to do prdele je?
Dobré ráno.
Tobě není pomoci, Iváne.
To ne já, Manuelo, to moje geny.
Má rodina už vrcholu dosáhla. Já to můžu jenom posrat.
Vážně?
Nepovídej.
A vidíš, já jsem přesný opak.
Níž už to nejde.
Takže čekám hezkou budoucnost.
Tu, co ty očividně nemáš.
Snažíš se mi něco říct, nebo jsem ožralej?
Jsi ožralej.
Manuelo.
Ty rozpuštěné vlasy ti sluší.
Dej mi pokoj, Iváne. Fakt!
Promiň, já nevěděla, že tu jsi.
- Jdu vyměnit ručníky. - Neboj, nic se neděje.
- Jsi v pořádku? - Ano.
Nějaký ožrala v autobusu mě pozvracel.
- Chudinko. - A pak omdlel.
Dokonce přišla policie.
- Proto jdu pozdě. - Aha…
Děje se něco?
- Je ti špatně? - Ne.
Pojď sem, posaď se.
Sedni si sem.
Možná se ti zvedá žaludek z toho.
Dost, že jdeš!
- Jak to šlo u zápisu? - Co?
- Říkalas, že jdeš k… - Ano!
- Skvěle. Vyřešeno. - To je dobře.
Tak tam neseďte. Dům se neuklidí sám.
- Jasně. - Na, Saro.
Běž to vynést. Hoď to do kontejneru na sklo.
Jistě, Roso.
Zatím pa.
Alicio.
Proboha! Tys mě vylekal, Fernando.
Kde jsi byla?
Nikde. Na procházce.
A ty?
Tys mě sledoval?
Nastup si. Odvezu tě domů.
Ne.
Promiň, ale to neudělám.
Alicio, už ne, prosím.
Tím už nechci znovu procházet.
Co když je náš syn naživu? Fernando, prosím…
Nikdy jsme neviděli jeho tělo, Fernando. Nikdy.
I kdyby existovala mizivá šance, musím za ní jít.
Prosím.
Promiň.
Do prdele!
Dobré ráno.
- To máte na svědomí vy? - Co je na tom špatného?
- Hledáme jejich rodiče. - A proč?
Víte, že jsou mrtvé, ne?
- To říkají oni. - Sklapněte.
Jejich rodiče začali zase žít.
Poslední, co potřebují, jsou falešné naděje.
Nebudu to opakovat.
Nechte je na pokoji. Slyšela jste?
Tak slyšela?
Jasně.
Jak se jmenovalo?
Cože?
Vaše dítě. Jak?
Ty svině, přísahám, že tě zabiju…
Netušíš, čím si moje žena prošla.
Přišla o všechno. Narvali ji práškama a už se neuzdravila.
Teď je konečně klidnější, takže mě neser.
Možná se jen naučila mlčet, to je totiž rozdíl.
Jedno z dětí se objevilo.
Je naživu.
Emilie?
Můj syn je mrtvý.
Slyšíš?
Jestli budeš dál šířit tyhle kraviny, zavřu tě, až zčernáš.
Ty.
Poslední dobou se vídáme často.
Dej si bacha.
Co se stalo?
Jeho syn…
je jedním z těch zmizelých dětí.
To si děláš prdel!
Dobré ráno.
Dobrý den.
Dnes nejdu za tebou.
No ne…
to je škoda.
Vše v pořádku?
Co tvá rodina?
V pořádku.
Děkuju.
To jsem rád.
Majore, to je překvapení!
- Můžeme si promluvit? - Jistě. Pojďme do pracovny.
- Saro. - Ano?
Přines nám kávu, prosím.
Jistě.
Dnes ráno došlo k vážnému incidentu.
Je mou povinností vás informovat osobně.
- Děkujeme. - Pokračujte.
Nechceme šířit paniku a doufáme, že je to ojedinělé.
K věci, majore.
Před půl hodinou byl v sektoru 1 potvrzen případ noraviru.
Cestující v autobusu pro zaměstnance.
Co se stalo?
Začal zvracet a pak se zhroutil. Byl na místě mrtev.
Udělali už testy?
Ano. Není pochyb.
Jde o velmi agresivní kmen…
To je konec!
Jak prošel zdravotní prohlídkou u bariéry?
- Kdo za to zodpovídá? - Už to řešíme.
Zatím jsme izolovali všechny z toho autobusu,
kromě dvou lidí, co utekli. Jednoho muže a pravděpodobně jedné ženy.
- Zatím nemáme popisy. - Chcete mi říct,
že jsou v našem sektoru dva nakažení?
Chytíme je. Slibuju.
Počkej!
V kolik jsi dnes přijela?
Viděli ty dva běžet tímhle směrem.
Odpověz, Saro. Prosím.
Jistě. Přijela jsem v 7:30 jako každý den.
- Před snídaní. - A zbytek personálu?
No, Hugo přijel se mnou a…
Rosa a Manuela spí tady.
- Žijí tu. - To je pravda.
Děkujeme, Sáro. Můžeš jít.
Musíme zavést pravidla.
Manuelo.
Ano?
Ten muž v autobuse měl noravirus.
- Cože? - Teď to říkal major.
To nemůže být pravda.
To snad ne.
Uklidni se.
- Ty budeš v pořádku. - Zemřel přímo přede mnou, Saro.
Umřel!
Kdybys byla nakažená, měla bys po celém těle rudé skvrny.
Nic. Jsi v pořádku.
Ukaž ruku.
Člověk se jen tak nenakazí.
Pozvracel mě.
Musím to říct paní.
Nikomu nic neříkej.
Slyšíš mě?
Co když to mám?
Virus se šíří jen tělními tekutinami.
Vážně, klid.
Ukaž, podívám se.
Znáš toho chlapce, zlato? Podívej se pořádně.
Jednomu je podobný.
Ale…
ten byl hubenější.
A…
měl kratší vlasy.
Jmenoval se Mateo?
Ne. Jmenoval se Pedro.
Jsou si hodně podobní. Ty oči…
mají stejný pohled… takový vážný.
Ano, vypadá jako on.
Může to být on, jen starší.
Ale tohle nebyl Mateo.
Mohli mu změnit jméno, ne?
Jdu otevřít.
- Emilie. - Ano?
- Už jsi to slyšela? - Co?
Ti dva, co byli tuhle u tebe doma.
- Ano. - Ten pár.
Jo. A co?
Že je zabili.
Co to říkáš, Begoño?
Ano.
Včera je našli na ulici mrtvé.
Co se stalo?
To si taky říkám. Co se stalo?
Co ti to chodí domů za lidi?
Tohle byli moc hodní lidé, Begoño.
- Nevím, co… - Hodní lidé přece nemají problémy.
Být tebou, vybírám si přátele líp,
protože tohle už vám nemůžu dál trpět.
Álexi!
Jdu si do budky zavolat. Hned se vrátím, Marto.
Dobře, Emilie. Díky.
To je naposledy, co tu přijímáš soukromý hovor.
Smím vědět, kam jdeš?
- Pupík! - Putík!
- Pupík! - Tak se to neříká!
Jak, neříká?
- Neopravuj mě pořád! - Saro?
- Co? - Saro, promiň.
- Můžeš na chvilku? - Ano.
Hned jsem tam. Obleč se.
Ahoj Hugo.
Ahoj Sergio.
Tak. To je ono.
Hned jsem tu.
Co se děje?
Sergiovy rodiče našli mrtvé.
Cože?
Včera.
To snad ne.
Chudinka.
Snad se pravdu dozví až za dlouho.
Tohle není náhoda, Hugo.
- Já vím. - Určitě je zabili.
Já vím.
- Mám si vzít svetr? - Ano, zlato.
Já neumím knoflíky.
Hned ti pomůžu, neboj.
Pohřeb je dnes odpoledne.
Půjdu tam. Chci mluvit s tím dědou.
- Půjdu s tebou. - Ne, zůstaň tady.
Radši zůstaň s ním.
Myslíš, že za to můžeme my?
Myslíš, že je zabili, aby nemohli chtít syna zpátky?
To nevím.
- Buď opatrný, Hugo. - Ano.
- Slyšíš? - Saro!
Už jdu, zlato.
Tys to zvládl úplně sám!
Pojď sem.
Jsi šampion. Povedlo se ti to.
Obejmi mě.
- Jen se podíváme. - Posaď se, prosím.
- Klid. - Jen nám ho ukažte.
Nic mu neřekneme. Ztratili jsme ho před šesti lety.
Řekli nám, že oba zemřeli.
… zavřou vás, nebo hůř.
Musíte mi věřit.
Nebojte se. Tohle je teprve začátek.
Jaká byla máma?
Musíte mi věřit.
Hugo.
Musíte mi věřit.
Hugo!
Pardon, ano?
Potřebuju dovézt pár věcí. Přijď si do kuchyně pro seznam.
Je mi líto, Roso. Dnes si beru volno.
Bereš si volno?
Řekni ministrovi, ať ti odečte dovolenou.
Počkat, vždyť ty nemáš žádné volno.
Ale máš práci, kterou by každý chtěl.
Můžeš skončit nebo se oběsit, ale volno nemáš.
- Tak do kuchyně. - Mluvím vážně, Roso.
Odcházím, hned teď.
Dělej si, co chceš. Nejsem tvá matka!
Pane.
Musím s vámi mluvit.
O samotě.
Mám jich po krk! Už to nevydržím.
Chceš ještě kávu?
Ty víš, co chci.
Na to zapomeň.
Kdy se to stalo?
Včera.
Kde?
Na ulici, pane.
Dovezl jsem je domů.
Povídali jsme si. Byli…
Byli šťastní.
Konečně mohli znovu obejmout syna.
Zadrželi někoho?
Ne, pane.
Jistěže ne.
Chtěl bych odpoledne volno.
Myslím, že bych měl jít na pohřeb.
Ano, jistě. Cokoli potřebuješ.
Děkuji, pane.
Hugo!
Půjdu s tebou.
To byste asi neměl. Je to sektor 2, obecní hřbitov…
Říkám, že jdu s tebou.
Připrav auto a počkej venku.
Promiňte, musím odjet.
Kam?
Kam jedeš?
Pokud jde o dnešní ráno, rozhodněte v zájmu bezpečnosti.
Kdyby něco, zavolej.
Děkuji, majore. Informujte mě.
Chová se divně… Už mi ani neříká, co se mu honí hlavou.
Vyhýbá se mi.
Změnil se.
Cítím, že už mě nemiluje. Ne jako dřív.
- A ty jeho? - Ne.
Ano. Já nevím…
Máme tolik společného…
I když poslední dobou i hodně rozdílného.
Nemusím o tom s tebou mluvit. Tady ani teď. Promiň, je toho…
- na mě moc. - Uklidni se.
Chci nové kontroly u bariéry.
Potřebuju vzorky tkáně. Máte to tělo?
Ano, mí lidé už ho mají.
Můžeš mě dovézt do kanceláře?
- Probereme to v autě. - Ne, Almo…
- Musím tě o něco požádat. - O co?
Radši bys neměla vycházet.
Vyřiď naléhavé věci po telefonu.
Jen jeden den,
než najdou ty nakažené.
Nedívej se na mě tak.
Záleží mi na tobě, co nadělám?
Almo, poslechneš mě?
Líbí se mi, že ti na mně záleží… Ani nevíš, jak moc se mi to líbí.
V zájmu vlastní bezpečnosti vyčkejte na cestě do sektoru 1 na své pořadí
a na požádání předložte své doklady.
Počkejte.
Jen klid.
Posílá nás Emilia.
Chce vás dnes večer zase vidět… na stejném místě.
Moc vám děkuju.
To, co děláte, je strašně důležité.
- Moc děkuju. - Někdo to dělat musí.
Jste moc hezcí.
Hodíte se k sobě.
Viďte že jo!
Díky.
Sbohem.
Jdeme?
Jdeme.
ZDRAVÍ A BEZPEČNOST OBČANŮ NADE VŠE
ZNÁTE JE?
Když jsem přijel, tak jsem Madrid nenáviděl.
Nejhorší rozhodnutí na světě.
Chtěl jsem zpátky do Asturie.
A teď už ne?
Vůbec. Jsem rád, že jsem tu.
Proč?
No, protože…
děláme něco důležitého.
V zájmu vlastní bezpečnosti
mějte propustky a doklady připravené k předložení policii.
Co to děláš?
Nehýbej se.
Jsem zpátky ve světě živých.
Teď nemám chuť mluvit.
Manuelo, nezlob se.
Nezlobím se. Pracuju.
Vidíš, jsi naštvaná!
Kamarád měl včera narozeniny.
- To jsem tam neměl jít? - Iváne,
už jsi dost starý na to, aby sis mohl dělat, co chceš.
Ty žárlíš.
No tak, Manuelo.
Příště tě vezmu na párty s sebou. Co ty na to?
Hele…
Nevíš, co jí je?
Já sem chodím pracovat, a ne se zajímat o cizí.
Iváne.
- Nech ji být. Už ji neotravuj. - Jen chci vědět, co jí je.
Je vyděšená.
Z čeho?
Je těhotná, Iváne.
Cože?
Neřekla mi to.
Ale v určitém věku už člověk koukne a vidí.
Co jsi čekal?
Už nejsi dítě. Měl bys vědět, že život není hra.
Nemůžeš před vším utíkat.
Mě neoblafneš.
Znám tě odmalička.
- Promiň. - To nic.
Tak ty máš rád fotbal.
Víš, že já býval nejlepší ve třídě?
Vážně?
To mě můžeš naučit střílet.
Střílet…
a kličkovat, a dávat góly.
Co ty na to?
Pomozte mi!
Pomoc!
Luisi! Almo!
Musíte nám pomoct!
- Co chcete? - Pusťte nás, prosím.
- Zpátky. - Almo, pusť nás dovnitř, prosím.
- Co se děje, Isabel? - Jdou po nás.
Náš zahradník byl v tom autobuse. Chtějí všechny odvést.
Dál. Všichni dál, mohou být nakažení!
Jen klid, Isabel. To je jen bezpečnostní protokol.
Budete jistě den dva na pozorování, nic víc. Já na to dohlédnu.
- Klid. - Lauro!
Sergio, ne!
K ní nemůžeš. Můžou být nemocní! Pojď sem.
- Almo! - Pojď sem, Sergio.
Almo, prosím, ty jsi taky matka. Vezmi k sobě aspoň dceru.
Snažně tě prosím. Jsme kamarádky.
Víš, že nemůžu, Isabel.
- Almo, prosím. - Já tady Lauru chci.
Stát! Policie.
Jedem!
- Ani hnout! - Stát!
- Jdeme. - Ani hnout!
- Iváne, ty taky, jdeme. - Stůjte!
Musíme si promluvit.
Stát! Do dodávky!
- Ruce za záda. - Prosím, promiňte.
- Neubližujte nám. - Jdeme!
- Neubližujte nám. - Běž!
- Jdeme! - Kam nás to vezete?
Nastup, jedeme.
Manuelo.
Manuelo!
Manuelo, stůj!
Kam je vezou?
- Co jim udělají? - Musíš se uklidnit.
- Klid. - Nech mě být, Saro!
Nechoď ke mně!
Manuelo, otevři.
- Uslyší nás. Otevři, prosím. - Běž pryč!
Majore.
Co se děje?
Nevím, jestli jste to slyšel, včera večer na ulici zastřelili manželský pár.
Ano, slyšel jsem.
Neměli bychom to vyšetřit?
Navarro, tahle země má větší problémy, než je nějaká loupež v sektoru 2.
- Ne? - Třeba to není loupež.
Prosím?
Hledal jsem je. Informace o rodině jsou tajné.
Není to divné?
Se vší úctou, majore,
myslím, že je zabili a nastražili to jako loupež.
Ti lidé neměli nic.
Co by jim kradli?
Navarro, víte, že si velice cením vaší profesionality, že?
Ano.
Ale vaším úkolem není… vyšetřovat sám za sebe.
A už vůbec ne myslet… sám za sebe.
Máte dělat, co vám řeknu já.
Tak už si to nespleťte.
Jistě, pane.
- Dej mi pokoj, Saro. - Nedám.
Prosím, otevři. Nemůžeš tam být celý den, Manuelo.
Je tam Manuela?
Manuelo, otevři. Otevři!
- Prosím, uslyší tě… - Tak ať!
Manuelo, otevři, prosím.
Vím, že jsi těhotná.
Chci s tebou mluvit.
- Nechoď ke mně. - Klid.
Zůstaň, kde jsi.
Už ani krok. Řekni, co chceš, ale odtamtud.
Dobře, nikam nejdu, ale chci ti něco říct.
Vím, že je to tvoje rozhodnutí.
A jen ty víš, co chceš dělat.
Je normální, že chceš ode mě dál.
Já bych často taky chtěl od sebe dál.
Ale než se rozhodneš,
chci ti říct pár věcí, co jsem ti ještě neřekl, protože…
protože jsem spal nebo byl opilý.
Nebo se děsil, že budu pro smích.
Chci ti říct…
že na ničem jiném v tomhle domě nezáleží.
Jinde jsem sice moc nebyl, ale… řekl bych…
že ani na ničem jiném v tomhle životě.
Ani nevím, jaké máme štěstí, že jsme se potkali.
Teda spíš já mám štěstí, pro tebe je to asi dost na hovno.
- Ne, Iváne… - Jo, na hovno.
Ale jestli chceš…
Jestli chceš to dítě mít,
já ho chci taky.
A udělám všechno, aby nám to vyšlo.
Ještě nevím jak, ale říkám ti, že na to přijdu.
Jestli mi jen trochu věříš,
můžeme jít do toho,
ať se stane cokoli.
A kam bychom šli?
Jela jsem tím autobusem.
Vedle toho mrtvého.
To jsem já.
Hledají mě.
Ne…
To nic.
Všechno bude dobrý.
A já budu s tebou.
Iváne.
Počkej tady.
Já to vyřeším.
Už nemáme čas, Alejo.
Zhoršuje se to. Virus se dostal přes bariéru.
Co máme dělat?
Rozděl děti a přiděl je rodinám.
A ta holka, co jsi říkala? Marta to byla, ne?
Ještě se ozvu.
Pojď dál, zlato.
Co se děje?
Potřebuju pomoc.
Pojď k mámě.
Mně můžeš říct cokoliv.
Povídej.
Jde o Manuelu, mami.
Je těhotná.
A je nemocná.
Jela tím autobusem.
Musíš jí pomoct, mami.
Použij tu vakcínu, i kdyby nefungovala. Protože když jí nepomůžeme, tak já umřu!
Vím, že tohle jsi nechtěla a že já vždycky všechno poseru.
Ale přísahám, že ji miluju. Vážně.
Myslím, že být s ní je to první, co v životě udělám dobře.
Saro!
Mami, ty jsi naštvaná?
Na tebe?
Na tebe bych nikdy nemohla být naštvaná.
Kde je?
Dole v koupelně.
Zůstaň tady.
Počkej, až se vrátím, ano?
Pomůžeš jí?
Udělám pro ni to nejlepší.
A pro tebe.
Ne, mami.
Mami. Počkej, mami.
Prosím, počkej!
Mami. Nevolej jim. Oni ji zabijou.
Dost!
Mami!
Mami, prosím!
Raii!
Madam?
Otevři ty dveře.
Kde je?
Kam zmizela?
Najděte ji!
Prohledejte celý dům! Najděte ji!
Najdeš klíčky od auta?
Roso, kde jsi?
Našla jsi ji?
Ne, madam.
Tady nikdo není.
Ale zaslechla jsem nahoře hluk. Jdu tam.
Pojď. Rychle.
Rychle.
- Postarej se o ni. Hodně štěstí. - Saro, já…
- To nic. Dělej! - Díky.
Hodně štěstí.
Je nám to moc líto, pane.
Kdybyste potřeboval, jsme tady.
Říkal jsem synovi a jeho ženě,
aby si s vámi nejezdili promluvit.
Protože s lidmi jako vy se nedá jednat po dobrém.
Neposlouchali mě.
A věřili vám.
A podívej se na ně.
Podívej se, kde skončili.
Dávám vám své slovo, že udělám všechno,
aby to takhle neskončilo.
Na to je pozdě.
Můžeme vás někam vzít?
Ne.
To není potřeba.
Trvám na tom.
Prosím.
Do toho auta nikdy nenastoupím.
A tohle nejsou vlajky téhle země.
Neměli nic.
A teď nemají nikoho.
Ne, to není pravda.
Má svého vnuka.
Pojď se mnou, Luisi.
Pojď.
Tohle je moje vnučka Marta,
je jí deset let.
Je tu, aby nám něco řekla.
Ráda tě vidím, Alicio.
Nebylo snadné přijít, viď?
Jste velmi stateční.
Alicii, stejně jako všem ostatním, řekli, že je její syn mrtvý.
Požádala jsem ji o fotku jejího syna, Matea.
Abych ji ukázala Martě.
Znám kluka, který se tomu na fotce hodně podobá.
Má stejně vážný pohled.
Na tom místě
jsme se všichni trochu báli.
… dívej, už nás vítá
S větší slávou…
Protože jsme byli sami
a tam to bylo hrozně veliké.
A byla tam spousta strážců.
Všichni měli zbraně.
Ale děly se tam i dobré věci.
Na svačinu nám dávali jogurt.
A skamarádili jsme se.
Můj nejlepší kamarád byl Felipe.
Byl hrozně zábavný a měl trochu odstáté uši.
Felipe…
Ale…
Nevím, jestli je v pořádku.
Někdy nám z těch jehel
bylo moc špatně.
Z jakých jehel?
Co vám dělali?
Jak máme vědět, že mu neublížili?
To ještě nevíme…
ale nechte ji to dopovědět.
A… můj táta mě našel.
Tati… promiň, že jsem ti to neřekla.
Slíbil, že se pro mě vrátí.
Ale…
tu noc nás odvezli pryč.
Ne všechny, jen pár.
Autobusem.
Byl tam ten kluk, co vypadá jako Mateo.
A moje kamarádka Ana. Hodně vysoká,
říkala, že jí táta říkával „žabičko“.
To je Ana!
Ale nevím, kde teď jsou.
Budeme je hledat. Náš syn se musí objevit.
- Broučku, pamatuješ… - Znáš naši dcerku?
My je najdeme.
Musíme se zorganizovat.
Najdeme je. Musíme věřit.
Počkejte.
Jeden člověk mě poprosil o slovo a jsem si jistá, že nám pomůže.
Co tu dělá? On mě zabije.
Klid, řeknu mu, že jsem tě přivedl násilím.
Ale vážně.
Že jsi skvělá právnička a pomáháš nám.
Já…
jsem ministr zdravotnictví téhle vlády.
Tohle téma se mě dotýká, protože jedno z těch dětí
je u mě doma.
Donedávna jsem věřil,
že to dítě nemá rodiče.
Je mi to moc líto.
To je má dcera Daniela.
Ahoj broučku.
Určitě je stejně vyděšená jako já.
Děkuju ti,
že jsi vždycky na správném místě.
Slibuju, že jsem na vaší straně.
Můžete se mnou počítat.
Ještě nevím jak.
Nevím, kde začít s hledáním vašich dětí,
abyste došli spravedlnosti a aby se taková zvěrstva nemohla opakovat.
Ale slibuju, že to udělám.
Vím…
že není nic horšího než ztratit dítě.
- Kde máš syna? - Iváne, tohle je nebezpečné.
Pro tebe i nás všechny.
- Nechám Sergia otestovat. Přijdu na to. - Dělej si, co chceš.
- Viděl jsem syna v nemocnici mrtvého. - Určitě to není váš syn?
Jsem nemocná.
Můžu tě nakazit.
My nemůžeme onemocnět.
- Nic mi nepovíš? - V noci se nic nestalo.
Jednou se zase zamiluješ.
Chci dvacet nejlepších a nejvěrnějších mužů, co máme.
A chci je hned. Jasné?
Jasné, pane.
Co kdybychom se někdy sešli, opili se a pak by se vidělo?
Tvého syna najdeme.
Slibuju.
- Co se děje? - Nakazil se.
Pojď sem.
- Jestli syn zemře, zabiju se! - Kde sakra je?
Jste jediný rodič, který mi může pomoct je najít.
Překlad titulků: Anna Perglerová