‫- NETFLIX מציגה -‬
‫זוג שטוען שהוא הוריו של סרחיו.‬
‫הם אומרים שהוא נלקח. ‬
‫הבן שלי ימות?‬
‫אנחנו מלאי תקווה עכשיו.‬
‫הילד זקוק לטיפול רפואי מתמשך.‬
‫עליכם לקבל החלטה.‬
‫מה נוכל להציע לו?‬
‫נוכל לתת לו את אהבתנו.‬
‫השר אמר שנוכל לחזור.‬
‫ואז תוכלו להיות לבד עם חואן.‬
‫שלום, אחות קטנה. עשיתי מה שרצית.‬
‫הגדלנו המינון, יותר מחצי מתו.‬
‫הניתוח החדש שרצית…‬ ‫רמת הנוגדנים גבוהה מאוד.‬
‫היא מעולם לא הגיעה למחנה.‬ ‫-מרתה! הילדה!‬
‫אני מכירה את הילדים האלה מהבניין הרפואי.‬
‫לקחו אותם.‬
‫הם לקחו חלק מאיתנו והעלו אותנו לאוטובוס.‬
‫עלינו למצוא את המשפחות.‬
‫ממי קיבלת את הכרזות האלה? מה אתה יודע?‬
‫ייתכן שהילדים האלה בחיים.‬
‫את מזהה מישהו מהילדים?‬ ‫-אחד מהם היה הבן שלי.‬
‫העובדה שכולנו כאן ביחד,‬
‫היא סיכון גדול מאוד, כידוע לנו.‬
‫אבל יש משהו גדול יותר…‬
‫הריגוש והתקווה‬ ‫שיום אחד תראו את ילדיכם שוב.‬
‫התינוק שלנו, פרננדו.‬
‫זה נהיה יותר ויותר מכוער.‬ ‫-מה יכול לקרות?‬
‫מדריד יכולה להיות בהסגר.‬
‫זהירות! היא חולה!‬
‫היא נושאת את הנגיף.‬ ‫-עצרו!‬
‫התחנה הבאה: אזור בי-אחת.‬
‫זה מגעיל!‬
‫אדוני, אתה בסדר?‬ ‫-הוא הקיא עליי.‬
‫אבל מה…‬ ‫-זהירות!‬
‫בבקשה, תעצור את האוטובוס.‬ ‫-עצור!‬
‫מה קרה?‬ ‫-איזה שיכור.‬
‫הוא הטריד גברת ואז התמוטט.‬
‫לא!‬
‫מה לעזאזל אתה עושה? קום!‬
‫שיכור בן זונה…‬
‫תעזרו לי להרים אותו.‬ ‫-את בסדר?‬
‫כן, רק שאני מאחרת לעבודה.‬
‫בואי, מהר!‬
‫שאף אחד לא יזוז!‬
‫הוא מת.‬
‫שימו לב.‬ ‫-כן, דבר.‬
‫אוטובוס מספר 15.‬
‫יש לנו מקרה חירום רפואי.‬ ‫-אוקיי, קיבלתי.‬
‫הפעלת פרוטוקול זיהוי ביוכימי.‬
‫- אזור הצללים -‬
‫עצרו! כולם, להתרחק!‬ ‫תראו לי את הידיים שלכם.‬
‫שאף אחד לא יזוז!‬ ‫האוטובוס הזה נמצא עכשיו בהסגר.‬
‫- אין פחד -‬
‫- בונים את העתיד -‬
‫- זוכרים את הגשם -‬
‫- צוחקים עליהם -‬
‫- לנגד החומה, הזיכרון -‬
‫- זכויות יש להרוויח -‬
‫הייתי בפגישה אתמול.‬
‫שמי אליסיה.‬
‫כן!‬
‫לכן נראית לי מוכרת.‬
‫אני אמיליה.‬
‫רציתי לגשת אלייך, אבל לא יכולתי.‬
‫זה מתיאו,‬
‫הבן שלי.‬
‫כל כך נאה.‬
‫למען בריאותכם,‬
‫בדיקות רפואיות מחייבות יתרחשו ביום שלישי,‬ ‫מ-08:00 עד 18:00.‬
‫האוטובוס הרפואי…‬
‫כמה זמן לא ראית אותו?‬
‫זה יהיה שלוש שנים במאי.‬
‫הוא היה די חולה,‬ ‫אז לקחנו אותו לבית החולים.‬
‫הוא התאושש שם. הוא הרגיש… טוב יותר.‬
‫פרננדו ואני היינו כל כך מאושרים.‬
‫ואז, יום אחד… בשש בבוקר,‬
‫אחות באה ואמרה שהבן שלנו מת.‬
‫אבל הוא לא מת.‬
‫ראיתי אותו.‬
‫הוא היה בחיים.‬
‫זה היה כמה ימים לאחר מכן.‬
‫כולם אמרו שאני צריכה לצאת מהבית,‬ ‫להמשיך בחיי.‬
‫אז חזרתי לעבודה,‬
‫בעיקר כי פחדתי שיפטרו אותי.‬
‫נהגתי לנקות‬
‫בניינים ממשלתיים.‬ ‫הייתי במרכז ההתפקדות באותו היום.‬
‫עשיתי את העבודה שלי‬
‫כששמעתי צעדים‬
‫וראיתי ילד.‬
‫מתיאו?‬
‫מתיאו!‬
‫גבו היה מופנה אליי.‬ ‫לא ראיתי את פניו, אבל השיער…‬
‫הייתה לי תחושה בבטן…‬
‫אני נשבעת,‬
‫הלב שלי הפסיק לפעום,‬ ‫אבל לא לשנייה או שתיים,‬
‫במשך זמן רב.‬
‫זה היה הבן שלי.‬
‫צעקתי, "מתיאו!"‬
‫עמדתי לבעוט את הדלת מהמקום.‬
‫אני נשבעת, התכוונתי להפיל אותה.‬
‫צעקתי את השם שלו, אבל הוא לא ענה.‬
‫פתאום, שני שוטרים נכנסו‬
‫וגררו אותי משם.‬
‫לא!‬
‫ניסיתי להסביר.‬
‫ניסיתי לספר למשטרה,‬
‫לחברים שלי,‬
‫לבעלי.‬
‫אבל אף אחד לא האמין לי.‬
‫אף אחד לא האמין לי.‬
‫מה? מה לעזאזל?‬
‫בוקר טוב.‬
‫אתה משהו מיוחד, איוון.‬
‫זה לא אני, מנואלה. אלה הגנים שלי.‬
‫המשפחה שלי הגיעה לשיאה.‬ ‫אני יכול רק לפשל.‬
‫באמת?‬
‫מה אתה אומר.‬
‫במקרה שלי, זה ההפך הגמור.‬
‫הגעתי לתחתית.‬
‫אז אני מקווה לעתיד נחמד.‬
‫בניגוד לשלך, מסתבר.‬
‫אני שיכור, או שאת מנסה להגיד לי משהו?‬
‫אתה שיכור.‬
‫מנואלה!‬
‫את נראית נהדר עם שיער פזור.‬
‫עזוב אותי, איוון. באמת!‬
‫סליחה, לא ידעתי שאת כאן.‬
‫החלפתי את המגבות.‬ ‫-אל תדאגי, זה בסדר.‬
‫את בסדר?‬ ‫-כן.‬
‫מישהו שיכור הקיא עליי באוטובוס.‬
‫מסכנה.‬ ‫-ואז הוא התעלף.‬
‫אפילו המשטרה באה לקחת אותו.‬
‫לכן איחרתי.‬ ‫ -טוב…‬
‫את בסדר?‬
‫יש לך בחילה?‬ ‫-לא.‬
‫בואי, שבי.‬
‫בואי, שבי כאן.‬
‫את רק נגעלת ממה שראית?‬
‫לא יודעת…‬ ‫-הגיע הזמן!‬
‫איך היה במרכז ההתפקדות?‬ ‫-מה?‬
‫אמרת שהיית צריכה ללכת…‬ ‫-כן!‬
‫נהדר. הכול הסתדר.‬ ‫-טוב, יופי.‬
‫אל תשבו שם, הבית לא יתנהל מעצמו.‬
‫בטח.‬ ‫-הינה, שרה.‬
‫קחי את אלה למחזור.‬ ‫שימי אותם במיכל הזכוכית.‬
‫כמובן, רוזה.‬
‫נתראה עוד מעט.‬
‫אליסיה.‬
‫למען השם! הבהלת אותי, פרננדו.‬
‫איפה היית?‬
‫רק… יצאתי קצת.‬
‫ואתה?‬
‫עקבת אחריי?‬
‫תיכנסי למכונית. אני אקח אותך הביתה.‬
‫לא.‬
‫אני מצטערת, אבל אני לא נכנסת.‬
‫אליסיה, לא שוב, אוקיי?‬
‫אני לא יכול לעבור את זה שוב.‬
‫מה אם הבן שלנו עדיין בחיים? פרננדו, בבקשה…‬
‫מעולם לא ראינו את הגופה, פרננדו. מעולם לא.‬
‫אם יש סיכוי, עליי להמשיך לנסות.‬
‫בבקשה.‬
‫אני מצטערת.‬
‫לעזאזל!‬
‫בוקר טוב.‬
‫את עומדת מאחורי זה?‬ ‫-מה הבעיה עם זה?‬
‫אנחנו מחפשים את ההורים.‬ ‫-בשביל מה?‬
‫ידעת שהילדים האלה מתים?‬
‫זה מה שאומרים.‬ ‫-תשתקי!‬
‫ההורים המשיכו הלאה בחייהם.‬
‫הדבר האחרון שהם צריכים הוא תקוות שווא.‬
‫לא אגיד לך שוב.‬
‫אני רוצה שתעזבי אותם לנפשם, שמעת אותי?‬
‫שמעת אותי?‬
‫בבירור.‬
‫איך קראו לו?‬
‫מה?‬
‫הבן שלך. איך קראו לו?‬
‫אני נשבע שאני אהרוג אותך…‬
‫אין לך מושג מה עבר על אשתי.‬
‫היא איבדה הכול. סיממו אותה בכדורים,‬ ‫והיא לא חזרה לעצמה.‬
‫היא מרגישה הרבה יותר טוב,‬ ‫אז אל תתעסקי איתי.‬
‫אולי היא למדה להיות בשקט,‬ ‫וזה לא אותו הדבר.‬
‫אחד הילדים הופיע מחדש.‬
‫הוא חי.‬
‫אמיליה?‬
‫הבן שלי מת.‬
‫שמעת אותי?‬
‫אם תמשיכי עם החרא הזה,‬ ‫אכלא אותך עד שתירקבי.‬
‫אתה.‬
‫דרכינו מצטלבות הרבה לאחרונה.‬
‫תיזהר.‬
‫מה קרה?‬
‫ובכן, הבן שלו…‬
‫הוא אחד הילדים הנעדרים.‬
‫לעזאזל!‬
‫בוקר טוב.‬
‫שלום.‬
‫לא באתי לראות אותך.‬
‫טוב…‬
‫חבל.‬
‫הכול בסדר?‬
‫המשפחה שלך?‬
‫כולם בסדר.‬
‫תודה.‬
‫אני שמח מאוד.‬
‫רב-פקד, איזו הפתעה!‬
‫אפשר לדבר?‬
‫כן, כמובן. בוא נלך לחדר העבודה.‬
‫שרה.‬ ‫-כן?‬
‫קפה, בבקשה.‬
‫כמובן.‬
‫תקרית חמורה מאוד התרחשה הבוקר.‬
‫אני מאמין שזו חובתי להודיע לכם באופן אישי.‬
‫אנו מעריכים את זה.‬ ‫-קדימה.‬
‫אנו לא רוצים להבהיל אף אחד,‬ ‫ומקווים שזה מקרה מבודד.‬
‫תגיע לנקודה, רב-פקד.‬
‫מקרה נורה-וירוס אושר לפני חצי שעה‬ ‫באזור אחת.‬
‫אדם באוטובוס של עובדים.‬
‫מה קרה?‬
‫הוא התחיל להקיא והתמוטט,‬ ‫ומת במקום.‬
‫הם כבר עשו את הבדיקות?‬
‫כן. וללא ספק,‬
‫זה זן אגרסיבי מאוד…‬
‫איזה אסון!‬
‫איך הם עברו את הבדיקות הרפואיות בגדר?‬
‫מי אחראי? מי אשם?‬ ‫-אנחנו עובדים על זה.‬
‫בודדנו את כל מי שהיה באוטובוס,‬
‫פרט לשני אנשים שברחו: גבר,‬ ‫וייתכן שגם אישה.‬
‫אין עדיין תיאורים תואמים.‬ ‫-אתה מנסה לומר‬
‫שלפחות שני אנשים נדבקו באזור שלנו?‬
‫אנו נאתר אותם. אני מבטיח.‬
‫רגע!‬
‫באיזו שעה הגעת היום?‬
‫ראית את שני האנשים האלה רצים בכיוון הזה?‬
‫תעני, שרה. בבקשה.‬
‫בסדר. הגעתי בשבע וחצי בבוקר, כמו בכל יום.‬
‫לפני ארוחת הבוקר.‬ ‫-מה עם האחרים?‬
‫טוב, הוגו בא איתי ו…‬
‫רוזה ומנואלה ישנות כאן.‬
‫עוזרות הבית.‬ ‫-כן.‬
‫תודה, שרה. את יכולה ללכת.‬
‫עלינו ליישם כמה הנחיות.‬
‫מנואלה.‬
‫כן?‬
‫האיש באוטובוס… זה היה נורה-וירוס.‬
‫מה?‬ ‫-שמעתי את זה מהרב-פקד.‬
‫לא יכול להיות!‬
‫תירגעי.‬
‫שום דבר לא יקרה לך.‬ ‫-הוא מת לנגד עיניי, שרה!‬
‫הוא מת!‬
‫אם נדבקת, הייתה לך פריחה אדומה על כל הגוף.‬
‫אין לך כלום. את בסדר.‬
‫נראה את הזרוע שלך.‬
‫לא קל להידבק בזה.‬
‫הוא הקיא עליי, שרה.‬
‫עליי לספר לגברת.‬
‫את לא אומרת שום דבר לאף אחד.‬
‫שמעת אותי?‬
‫מה אם נדבקתי?‬
‫הנגיף מופץ רק על ידי נוזלי גוף.‬
‫באמת, תירגעי.‬
‫טוב, תני לי לראות.‬
‫את מכירה את הילד הזה, יקירה? תסתכלי טוב.‬
‫הוא דומה מאוד לאחד מהם.‬
‫אבל…‬
‫הוא היה רזה יותר.‬
‫ו…‬
‫השיער שלו היה קצר יותר.‬
‫קראו לו מתיאו?‬
‫לא… שמו היה פדרו.‬
‫הם דומים מאוד.‬
‫העיניים שלו,‬
‫היה להן את אותו… מבט רציני.‬
‫כן, זה נראה כמוהו.‬
‫ייתכן שזה הוא, רק מבוגר יותר.‬
‫אבל שמו לא היה מתיאו.‬
‫טוב, הם יכלו לשנות את שמו, נכון?‬
‫אני אפתח.‬
‫אמיליה.‬ ‫-כן?‬
‫שמעת?‬
‫על מה?‬
‫השניים האלה שהיו אצלך באותו יום.‬
‫כן.‬ ‫-הזוג הזה.‬
‫כן, מה איתם?‬
‫הם נהרגו.‬
‫מה אמרת, בגוניה?‬
‫כן.‬
‫אתמול מצאו אותם מתים ברחוב.‬
‫מה קרה?‬
‫זה גם מה שאני תוהה, אמיליה. מה קרה?‬
‫אילו מין אנשים מגיעים לבית שלך?‬
‫הם היו אנשים נחמדים מאוד, בגוניה.‬
‫אני לא יודעת מה…‬ ‫-אנשים טובים לא מסתבכים בצרות.‬
‫במקומך, הייתי מחפשת חברים טובים יותר…‬
‫כי לא אוכל להמשיך להעלים עין.‬
‫אלכס.‬
‫אני יוצאת לתא הטלפון לעשות שיחה.‬ ‫כבר אחזור, מרתה.‬
‫טוב, אמיליה. תודה.‬
‫שזו תהיה הפעם האחרונה‬ ‫שאתה מקבל שיחה אישית בבית הזה.‬
‫אפשר לדעת לאן אתה הולך?‬
‫פופיק!‬ ‫-פופצ'יק!‬
‫פופצ'יק!‬ ‫-זה לא ככה!‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫אל תנסה לתקן אותי!‬ ‫-שרה.‬
‫מה?‬ ‫-שרה, בבקשה.‬
‫את יכולה לבוא הנה?‬ ‫-כן.‬
‫אני כבר באה. תלבש את זה.‬
‫היי, הוגו.‬
‫היי, סרחיו.‬
‫הינה. יופי.‬
‫אני כבר חוזרת, טוב?‬
‫מה קרה?‬
‫הוריו של סרחיו נמצאו מתים.‬
‫מה?‬ ‫-אתמול.‬
‫אני לא מאמינה!‬
‫מסכן.‬
‫אני מקווה שהוא לא יגלה את האמת בקרוב.‬
‫זה לא צירוף מקרים, הוגו.‬
‫אני יודע.‬ ‫-הם נרצחו, אני בטוחה.‬
‫אני יודע.‬
‫ללבוש את הסוודר שלי?‬ ‫-כן, תלבש אותו.‬
‫אני לא יכול לכפתר אותו.‬
‫אני אעזור לך, אל תדאג.‬
‫הם ייקברו אחר הצוהריים.‬
‫אני רוצה ללכת לדבר עם הסבא.‬
‫אני אבוא איתך.‬ ‫-לא, תישארי פה.‬
‫עדיף שתישארי איתו.‬
‫אתה חושב שזו אשמתנו?‬
‫אתה חושב שהם נרצחו…‬ ‫כדי שלא יוכלו לקבל את בנם בחזרה?‬
‫אני לא יודע.‬
‫תיזהר, הוגו.‬ ‫-כן.‬
‫שמעת אותי?‬ ‫-שרה!‬
‫אני באה, מותק.‬
‫עשית את זה בעצמך!‬
‫בוא הנה.‬
‫אתה אלוף! עשית את זה כמו שצריך.‬
‫תן לי חיבוק.‬
‫תן לי לראות אותו, בבקשה.‬ ‫-שב, בבקשה.‬
‫תירגע.‬ ‫-תנו לנו לראות.‬
‫לא נגיד כלום. איבדנו אותו לפני שש שנים.‬
‫אמרו לנו ששניהם מתו.‬
‫…תלך לכלא, או גרוע מזה.‬
‫עליכם לסמוך עליי.‬
‫אל תדאגו. זו רק… ההתחלה, אוקיי?‬
‫איך אימא שלי הייתה?‬
‫עליכם לסמוך עליי.‬
‫הוגו.‬
‫עליכם לסמוך עליי.‬
‫הוגו!‬
‫כן, סליחה.‬
‫אני צריכה שתאסוף כמה דברים.‬ ‫בוא למטבח. אתן לך רשימה.‬
‫מצטער, אני לא יכול לעבוד היום.‬ ‫אני לוקח יום חופש.‬
‫אתה לוקח יום חופש?‬
‫תגיד לשר לנכות את זה מימי החופש שלך.‬
‫במחשבה שנייה, אתה לא מקבל ימי חופש.‬
‫אבל כן יש לך עבודה‬ ‫שכל אחד היה הורג בשבילה.‬
‫תוכל להתפטר או לתלות את עצמך,‬ ‫אך אין ימי חופש.‬
‫בוא למטבח.‬ ‫-אני רציני, רוזה.‬
‫אני עוזב עכשיו.‬
‫תעשה מה שאתה רוצה. אני לא אימא שלך!‬
‫אדוני.‬
‫אני מוכרח לדבר איתך…‬
‫לבד.‬
‫נמאס לי מהם. אני לא יכולה לסבול אותם יותר.‬
‫עוד קפה?‬
‫את יודעת מה אני רוצה.‬
‫שלא תעז!‬
‫מתי זה קרה?‬
‫אתמול.‬ ‫-איפה?‬
‫ברחוב, אדוני.‬
‫לקחתי אותם הביתה.‬
‫דיברנו כל הדרך. הם היו…‬
‫הם היו מאושרים.‬
‫הם סוף סוף חיבקו את בנם שוב.‬
‫מישהו נעצר?‬
‫לא, אדוני.‬
‫ברור שלא.‬
‫אני רוצה לצאת מוקדם היום.‬
‫אני רוצה ללכת להלוויה. אני חייב.‬
‫כן, כמובן. מה שתצטרך.‬
‫תודה, אדוני.‬
‫הוגו!‬
‫אני אבוא איתך.‬
‫אני לא יודע, אדוני. זה באזור שתיים,‬ ‫בבית הקברות העירוני…‬
‫אמרתי שאני הולך איתך.‬
‫תכין את המכונית. חכה לי.‬
‫סליחה, אני חייב ללכת.‬
‫לאן?‬
‫לאן אתה הולך?‬
‫באשר למה שקרה הבוקר,‬ ‫תקבלו החלטות בריאותיות-ביטחוניות נחוצות.‬
‫תתקשרי אם יהיו בעיות.‬
‫תודה, רב-פקד. תמשיך לעדכן אותי.‬
‫הוא מתנהג כל כך מוזר…‬ ‫הוא כבר לא אומר לי מה עובר לו בראש.‬
‫הוא מתחמק ממני.‬
‫הוא השתנה.‬
‫אני מרגישה שהוא לא אוהב אותי יותר,‬ ‫טוב… לא כמו קודם.‬
‫את אוהבת אותו?‬ ‫-לא.‬
‫כן. אני לא יודעת…‬
‫יש לנו כזו היסטוריה…‬
‫אבל לאחרונה,‬ ‫יש גם דברים רבים שמפרידים בינינו.‬
‫אין צורך לדבר על זה איתך.‬
‫זה לא הזמן או המקום.‬ ‫סליחה, אני קצת…‬
‫המומה.‬ ‫-אל תדאגי.‬
‫אני דורשת בדיקות חדשות בגדר.‬
‫אני צריכה דגימת רקמות. הגופה בחזקתך?‬
‫כן. אנשיי לקחו אותו.‬
‫תוכל להקפיץ אותי למשרד שלי?‬
‫נמשיך לדבר באוטו.‬ ‫-לא, עלמה…‬
‫אני חייב לבקש ממך משהו.‬ ‫-מה?‬
‫אל תצאי מהבית.‬
‫תטפלי בעניינים דחופים בטלפון.‬
‫רק ליום אחד,‬
‫עד שימצאו את הנגועים.‬
‫אל תסתכלי עליי ככה.‬
‫אכפת לי ממך. אני לא שולט בזה.‬
‫עלמה, את מוכנה להקשיב לי?‬
‫אני אוהבת שאכפת לך ממני…‬ ‫אין לך מושג כמה אני אוהבת את זה.‬
‫למען ביטחונכם,‬
‫עליכם לחכות לתורכם להיכנס לאזור אחת.‬
‫עליכם להציג את מסמכיכם כשתידרשו לעשות כן.‬
‫חכי.‬
‫תירגעי. אמיליה שלחה אותנו.‬
‫היא רוצה לפגוש אתכם שוב, אחר הצוהריים…‬ ‫אותו המקום.‬
‫תודה רבה.‬
‫אתם עושים משהו חשוב מאוד.‬
‫תודה רבה.‬ ‫-מישהו היה צריך לעשות את זה.‬
‫שניכם נאים מאוד.‬
‫איזה זוג חמוד.‬
‫אני יודע!‬
‫תודה.‬
‫ביי.‬
‫שנלך?‬
‫קדימה.‬
‫- בריאות ובטיחות כל האזרחים‬ ‫היא העדיפות שלנו -‬
‫- אתם מכירים אותם? -‬
‫כשהגעתי לכאן, שנאתי את מדריד.‬
‫חשבתי שזו ההחלטה הכי גרועה שקיבלנו אי פעם.‬
‫רק רציתי לחזור לאסטוריאס.‬
‫כבר לא?‬
‫אין מצב. עכשיו אני שמח שבאתי.‬
‫למה?‬
‫טוב, כי…‬
‫אנחנו עושים עבודה חשובה.‬
‫למען ביטחונכם, אנא הכינו את רישיון המעבר‬
‫ואת מסמכיכם לרשותם של אוכפי החוק.‬
‫מה אתה עושה?‬
‫אל תזוזי.‬
‫חזרתי לעולם החיים.‬
‫לא מתחשק לי לדבר, בסדר?‬
‫מנואלה, אל תכעסי.‬
‫אני לא כועסת. אני עובדת.‬
‫רואה, את כועסת.‬
‫אתמול היה יום הולדת לחבר שלי.‬
‫מה יכולתי לעשות? להבריז?‬ ‫-איוון,‬
‫אתה בוגר מספיק כדי לעשות מה שאתה רוצה‬ ‫עם החיים שלך.‬
‫את מקנאת.‬
‫בחייך, מנואלה.‬
‫בפעם הבאה, אקח אותך איתי… מה את אומרת?‬
‫תראה…‬
‫מה יש לה?‬
‫אני כאן כדי לעבוד,‬ ‫לא להתערב בחיים של אחרים.‬
‫איוון…‬
‫תניח לה. תפסיק להציק לה.‬ ‫-אני רק רוצה לדעת מה קרה.‬
‫היא מבועתת.‬
‫ממה?‬
‫היא בהיריון, איוון.‬
‫מה?‬
‫היא לא סיפרה לי.‬
‫אבל בגילי, אני יודעת רק מלהסתכל עליה.‬
‫למה ציפית?‬
‫אתה כבר לא ילד.‬ ‫אתה יודע שהחיים הם לא משחק.‬
‫אתה לא יכול לברוח כל הזמן.‬
‫אתה לא עובד עליי.‬
‫אני מכירה אותך מילדות.‬
‫סליחה.‬ ‫-אין בעיה.‬
‫לא ידעתי שאתה אוהב כדורגל.‬
‫בגילך, הייתי הכי טוב בשכבה.‬
‫באמת?‬
‫אז תוכל ללמד אותי לבעוט.‬
‫לבעוט…‬
‫לכדרר… להבקיע שערים.‬
‫מה אתה אומר?‬
‫הצילו!‬
‫שמישהו יעזור!‬
‫לואיס! עלמה!‬
‫אתם צריכים לעזור לנו!‬
‫מה את רוצה?‬ ‫-תן לנו להיכנס, בבקשה.‬
‫לכו אחורה.‬ ‫-עלמה, תכניסי אותנו, בבקשה.‬
‫מה קרה, איזבל?‬ ‫-הם באו לקחת אותנו.‬
‫הגנן שלנו היה על האוטובוס.‬ ‫הם רוצים לקחת את כולנו.‬
‫תתרחקו, אולי הן נדבקו!‬
‫תירגעי, איזבל. זה רק נוהל בטיחות.‬
‫רק תהיו תחת השגחה כמה ימים.‬ ‫אני אפקח על הכול.‬
‫תירגעי.‬ ‫-לאורה!‬
‫סרחיו, לא!‬
‫אל להתקרב. הן עלולות להיות חולות! בוא הנה.‬
‫עלמה!‬ ‫-בוא הנה, סרחיו.‬
‫עלמה, גם את אימא. לפחות תשמרי על הבת שלי.‬
‫בבקשה, אני מתחננת. אנחנו חברות.‬
‫את יודעת שלא אוכל, איזבל.‬
‫עלמה, בבקשה.‬ ‫-אני רוצה שלאורה תיכנס.‬
‫עצרו! משטרה!‬
‫קדימה.‬
‫אל תזוזו!‬ ‫-עצרו!‬
‫קדימה.‬ ‫-אל תזוזו!‬
‫איוון, בוא גם אתה.‬ ‫-עצרו!‬
‫עלינו לדבר.‬ ‫-קדימה.‬
‫עצרו! היכנסו לוואן!‬
‫ידיים מאחורי הגב.‬ ‫-בבקשה.‬
‫בבקשה, אל תפגעו בנו.‬ ‫-קדימה.‬
‫אל תפגעו בנו.‬ ‫-קדימה!‬
‫קדימה!‬ ‫-לאן אתם לוקחים אותנו?‬
‫תיכנסי, קדימה.‬
‫מנואלה!‬
‫מנואלה, תעצרי!‬
‫לאן הם הולכים?‬
‫מה הם עושים?‬ ‫-תירגעי, בבקשה.‬
‫את חייבת להירגע.‬ ‫-תעזבי אותי, שרה!‬
‫תתרחקי!‬
‫מנואלה, פתחי את הדלת.‬
‫ישמעו אותנו. תפתחי את הדלת, בבקשה.‬ ‫-לכי מפה!‬
‫רב-פקד.‬
‫מה קרה?‬
‫אני לא בטוח ששמעת,‬ ‫אך אתמול אחר הצוהריים,‬
‫ירו בבעל ואישה ברחוב.‬
‫כן, שמעתי על זה.‬
‫שנחקור את זה?‬
‫נבארו, למדינה יש בעיות יותר חמורות‬
‫מסתם שוד באזור שתיים.‬
‫אינך מסכים?‬ ‫-זה לא היה שוד.‬
‫סליחה?‬
‫חיפשתי אותם. המידע על המשפחה מסווג.‬
‫זה לא מוזר?‬
‫עם כל הכבוד, רב-פקד,‬
‫מישהו הרג אותם וגרם לזה להיראות כמו שוד.‬
‫לא היה להם כלום.‬
‫מה היה לגנוב?‬
‫אתה יודע שאני מעריך מאוד את המקצועיות שלך,‬ ‫נכון?‬
‫כן.‬
‫התפקיד שלך הוא לא לצאת ולחקור בעצמך.‬
‫ואפילו לא לחשוב… בעצמך.‬
‫אתה עושה רק מה שאני אומר לך לעשות.‬
‫אל תתבלבל שוב.‬
‫לא אעשה זאת, אדוני.‬
‫תעזבי אותי, שרה.‬ ‫-לא אעזוב אותך.‬
‫בבקשה, תפתחי.‬ ‫את לא יכולה להישאר נעולה כל היום, מנואלה.‬
‫מנואלה בפנים?‬
‫מנואלה, תפתחי את הדלת. תפתחי!‬
‫בבקשה, הם ישמעו…‬
‫שישמעו!‬
‫מנואלה, תפתחי, בבקשה.‬
‫אני יודע שאת בהיריון.‬
‫אני רוצה לדבר איתך.‬
‫אל תתקרב אליי.‬ ‫-תירגעי.‬
‫תישאר במקומך.‬
‫לא עוד צעד. תגידי מה שאת רוצה משם.‬
‫בסדר, אני לא זז, אבל תני לי להגיד לך משהו.‬
‫אני יודע שההחלטה שלך.‬
‫רק את יודעת מה את רוצה.‬
‫אני מבין שאת רוצה להתרחק.‬
‫גם אני רוצה לברוח מעצמי לעיתים קרובות.‬
‫אבל לפני שתקבלי החלטה,‬
‫התכוונתי להגיד את זה,‬ ‫אבל לא הייתי מסוגל כי…‬
‫הייתי עייף או שיכור מדי.‬
‫או שהייתי מבועתת ועשיתי מעצמי צחוק.‬
‫אני רוצה להגיד לך…‬
‫את היחידה שחשובה בבית הזה.‬
‫לא התרחקתי מכאן יותר מדי, אבל אני חושד…‬
‫שאת אחד הדברים הבודדים‬ ‫שחשובים בחיים.‬
‫ואני לא מאמין איזה מזל יש לנו שנפגשנו.‬
‫טוב, אני הבר מזל…‬ ‫כי את קיבלת קלפים מחורבנים.‬
‫לא, איוון…‬ ‫-כן, מחורבנים.‬
‫אבל, אם אתה רוצה…‬
‫אם את… רוצה ללדת את התינוק הזה,‬
‫רק שתדעי שגם אני רוצה אותו.‬
‫אעשה כל מה שאוכל כדי לוודא שנהיה בסדר.‬
‫אני לא יודע איך,‬ ‫אבל אני אומר לך שאמצא פתרון.‬
‫אם תסמכי עליי מעט,‬
‫נוכל להתקדם,‬
‫לא משנה מה יקרה.‬
‫לאן אתה ואני נלך?‬
‫הייתי על האוטובוס, איוון.‬
‫ליד האיש שמת.‬
‫זו הייתי אני.‬
‫הם מחפשים אותי.‬
‫לא…‬
‫תירגעי.‬
‫הכול יהיה בסדר.‬
‫אני אהיה לצידך.‬
‫-איוון…‬
‫חכי כאן.‬
‫אני אפתור את זה.‬
‫זמננו אוזל, אלחו.‬
‫המצב מחמיר. הנגיף עבר את הגדר.‬
‫מה נעשה?‬
‫תחלק את הילדים‬ ‫ותחליט עם איזו משפחה כל אחד ילך.‬
‫הילדה שדיברנו עליה, שמה היה מרתה, נכון?‬
‫נדבר אחר כך.‬
‫תיכנס, מותק.‬
‫מה קרה?‬
‫אני זקוק לעזרתך.‬
‫בוא לאימא.‬
‫אתה יכול לספר לי הכול.‬
‫תגיד לי.‬
‫זו מנואלה, אימא.‬
‫היא בהיריון.‬
‫והיא חולה.‬
‫היא הייתה באוטובוס.‬
‫את חייבת לעזור לה.‬
‫תשתמשי בחיסון גם אם הוא לא יצליח.‬ ‫אם לא ננסה לעזור לה, אני אמות!‬
‫אני יודע שזה לא מה שרצית‬ ‫ושאני תמיד דופק הכול.‬
‫אבל אני מבטיח שאני אוהב אותה. באמת.‬
‫אני חושב שלהיות איתה‬ ‫יהיה הדבר הראשון שאעשה נכון בחיי.‬
‫שרה!‬
‫אימא, את כועסת?‬
‫עליך?‬
‫לעולם לא אוכל לכעוס עליך, אהובי.‬
‫איפה היא?‬
‫בשירותים למטה.‬
‫תישאר כאן.‬
‫חכה עד שאחזור, בסדר?‬
‫את תעזרי לה, נכון?‬
‫אעשה את מה שהכי טוב בשבילה.‬
‫ובשבילך.‬
‫לא, אימא.‬
‫אימא, חכי!‬
‫בבקשה, חכי!‬
‫אימא. אל תתקשרי. הם יהרגו אותה.‬
‫מספיק!‬
‫אימא!‬
‫אימא, בבקשה!‬
‫ריי.‬
‫גבירתי?‬
‫פתח את הדלת.‬
‫איפה היא?‬
‫לאן היא הלכה?‬
‫תמצאו אותה!‬
‫תמצאו את מנואלה מייד!‬
‫תוכל למצוא את מפתחות האוטו?‬
‫רוזה, איפה את?‬
‫מצאת אותה?‬
‫לא, גבירתי.‬
‫אין כאן אף אחד.‬
‫אבל שמעתי משהו למעלה. אני אבדוק.‬
‫קדימה. מהר.‬
‫מהר.‬
‫תשמור עליה. בהצלחה.‬ ‫ -שרה, אני…‬
‫יהיה בסדר. מהר!‬ ‫-תודה.‬
‫בהצלחה!‬
‫אנחנו ממש מצטערים, אדוני.‬
‫אנחנו כאן אם תצטרך משהו.‬
‫אמרתי לבן שלי ולאשתו‬
‫שהם לא צריכים לדבר איתך.‬
‫אנשים כמוך לא עושים את הדבר הנכון.‬
‫הם לא הקשיבו.‬
‫הם סמכו עליך.‬
‫תראה אותם עכשיו.‬
‫תראה לאן הגענו.‬
‫אני מבטיח לך שאעשה כל שביכולתי‬
‫כדי לתקן את זה.‬
‫מאוחר מדי.‬
‫אפשר לקחת אותך לאנשהו?‬
‫לא.‬
‫אין צורך.‬
‫אני מתעקש.‬
‫בבקשה.‬
‫בחיים לא אכנס למכונית הזאת.‬
‫ואלה לא הדגלים של המדינה הזאת.‬
‫לא היה להם כלום.‬
‫עכשיו, אין להם אף אחד.‬
‫לא, זה לא נכון.‬
‫יש לו את נכדו.‬
‫בוא איתי, לואיס.‬
‫בוא.‬
‫זו הנכדה שלי, מרתה, ו…‬
‫היא בת עשר.‬
‫היא כאן כדי להגיד לכם משהו.‬
‫אני שמחה שבאת, אליסיה.‬
‫לא היה קל לבוא לכאן, נכון?‬
‫טוב.‬
‫כולכם אמיצים מאוד.‬
‫לאלישה, כמו לכולם כאן, נאמר שהילד שלה מת.‬
‫ביקשתי ממנה לתת לי תמונה של מתיאו,‬ ‫הבן שלה.‬
‫הראיתי אותה למרתה.‬
‫אני מכירה ילד שנראה כמו הילד שבתמונה.‬
‫יש לו את אותו המבט הרציני על הפנים.‬
‫במקום ההוא,‬
‫כולנו קצת פחדנו.‬
‫"…נפתחים כעת לקבל את פנינו‬
‫עם יותר תהילה…"‬
‫כי היינו לבד‬
‫ו… זה היה מקום ממש גדול.‬
‫היו הרבה שומרים.‬
‫לכולם היו רובים.‬
‫אבל גם דברים טובים קרו שם.‬
‫הם נתנו לנו יוגורט כחטיף.‬
‫והכרנו חברים.‬
‫חברי הטוב ביותר היה פליפה.‬
‫הוא היה מצחיק,‬
‫והאוזניים שלו קצת בלטו.‬
‫פליפה…‬
‫אבל…‬
‫אני לא בטוחה שפליפה בסדר.‬
‫לפעמים, הזריקות‬
‫גרמו לנו לחלות.‬
‫איזה זריקות?‬
‫מה הם עשו לך?‬ ‫-איך נדע שהם…‬
‫לא פגעו בילדים?‬
‫אנחנו עדיין לא יודעים,‬
‫אך תנו לה לסיים את הסיפור.‬
‫אבא שלי מצא אותי.‬
‫אבא… סליחה שלא סיפרתי לך קודם.‬
‫הוא הבטיח שהוא יחזור בשבילי. ‬
‫הם לקחו אותנו באותו לילה.‬
‫לא את כולנו, רק כמה.‬
‫באוטובוס.‬
‫הילד שנראה כמו מתיאו היה שם.‬
‫גם החברה שלי, אנה. היא גבוהה מאוד,‬
‫והיא אמרה שאבא שלה קרא לה "צפרדעונת".‬
‫זאת אנה!‬
‫אבל… אני לא יודעת איפה הם עכשיו.‬
‫אבל נחפש אותם. הבן שלנו חייב להימצא.‬
‫תקשיבי, יקירה, את זוכרת…‬ ‫-ראית את בתנו?‬
‫אנחנו נמצא אותם.‬
‫צריך להתארגן.‬
‫אנחנו נמצא אותם. שמרו על תקווה.‬
‫רגע.‬
‫יש מישהו שביקש לדבר כאן,‬
‫ואני בטוחה שיוכל לעזור לנו.‬
‫למה הוא כאן? הוא יהרוג אותי.‬
‫תירגעי, אני אגיד לו שגררתי אותך לכאן.‬
‫אני רציני.‬
‫אגיד שאת עורכת דין מצוינת.‬ ‫את עוזרת לי.‬
‫אני…‬
‫שר הבריאות.‬
‫הנושא הזה קרוב לליבי, כי בבית שלי,‬
‫נמצא איתנו אחד מהילדים.‬
‫עד לאחרונה,‬
‫הייתי בטוח שהוא יתום.‬
‫אני מצטער מאוד.‬
‫הבת שלי, דניאלה, כאן.‬
‫היי, מותק.‬
‫אני בטוח שהיא מפחדת בדיוק כמוני.‬
‫אני רוצה להודות לך.‬
‫את תמיד נמצאת במקום הנכון.‬
‫אני מבטיח לכם שאני בצד שלכם.‬
‫אתם יכולים לסמוך עליי.‬
‫איני יודע באיזה אופן.‬
‫איני יודע איפה להתחיל בחיפוש אחר ילדיכם…‬
‫איך להשיג צדק עבורכם,‬
‫במניעת זוועה שכזו מלקרות שוב.‬
‫אבל אני מבטיח שאעשה זאת.‬
‫אני יודע…‬
‫שאין דבר גרוע יותר מלאבד ילד.‬
‫אתה יודע איפה הבן שלך?‬ ‫-איוון, זה מסוכן מאוד‬
‫לך ולכולנו.‬
‫אני אבדוק את סרחיו. אני ארד לשורש העניין.‬ ‫-תעשה מה שאתה רוצה!‬
‫ראיתי את הבן שלי מת בבית החולים.‬ ‫-אתה יכול לומר בכנות שזה לא בנך?‬
‫אני חולה.‬
‫אני עלולה להדביק אותך.‬ ‫-אנחנו לא יכולים לחלות.‬
‫לא תספר לי כלום?‬ ‫-לא קרה כלום.‬
‫יום אחד תתאהב שוב.‬
‫אני רוצה את 20 האנשים‬ ‫היעילים והנאמנים ביותר בבניין.‬
‫אני רוצה אותם עכשיו. מובן?‬
‫מובן, אדוני.‬
‫אולי ניפגש יום אחד ונשתכר ונראה מה יקרה?‬
‫אנחנו נמצא את הבן שלך.‬
‫אני מבטיח.‬
‫מה קרה?‬ ‫-הוא נדבק.‬
‫בוא הנה.‬
‫אם הבן שלי ימות, אתאבד!‬
‫איפה היא, לעזאזל?‬
‫אתה ההורה היחיד שיכול לעזור למצוא אותם.‬
‫תרגום כתוביות: שלומית בכר‬