‫- NETFLIX מציגה -‬
‫מי דקר אותך כך, מותק?‬ ‫-במקום הרפואי ההוא,‬
‫אמרו לנו שאנו דגימות ייחודיות.‬
‫הילדים בסדר, בריאים ומאושרים.‬
‫אנו עושים איסוף וחיסון לסירוגין.‬
‫אני מקווה לקבל הנחיות בקרוב.‬
‫נרים כוסית לחיסול הנגיף!‬
‫אני מאוד מצטער… על התאונה של חברך.‬
‫מישהו ניסה לירות בי אתמול.‬ ‫גם זו הייתה תאונה?‬
‫שמעתי שהיו יריות אתמול‬ ‫בגלל טרוריסטית שברחה.‬
‫השר, תתכופף!‬
‫לא יכול להיות שהיית איתה… נכון?‬
‫סליחה, גבירתי.‬ ‫-קחי אותו.‬
‫הוא האחיין של שר הבריאות.‬
‫לעזאזל!‬
‫מה אתה עושה כאן?‬ ‫-אני חייב לדעת מה קרה.‬
‫ואת?‬ ‫-קלרה, היא החביאה פה משהו‬
‫ורצתה שאביא לה את זה.‬ ‫-תקחי את הטלפון. תתקשרי אם יקרה משהו.‬
‫יש לך חנות מכולת?‬ ‫אנחנו מאמינים שהילד שלנו נמצא שם.‬
‫יש לו עיניים חומות גדולות.‬ ‫-ושתי שומות גדולות מאחורי האוזן.‬
‫למה שהם ייקחו את הבן שלהם?‬ ‫-אני לא יודע.‬
‫אבל אנחנו צריכים להחזיר אותו,‬ ‫אחרת הם ישאלו שאלות.‬
‫אנחנו חייבים להחזיר אותו למשפחה,‬ ‫אחרת הם ידאגו.‬
‫תיכלא, או גרוע מזה.‬
‫תבוא לישון אצלנו הלילה.‬
‫- שם, תאריך לידה -‬
‫אלוהים! מרתה!‬
‫איפה הוא?‬
‫איפה הילד?‬
‫גבירתי…‬ ‫-איפה הוא?‬
‫אולי כדאי ש…‬ ‫-איפה הוא?‬
‫בחדר של מרתה, ישן.‬
‫סרחיו.‬
‫אין אור, דודה.‬ ‫-תחליף בגדים. קדימה.‬
‫עכשיו!‬
‫קדימה, בוא נלך.‬
‫קדימה. תעזור לי.‬ ‫-אל תגידי לה כלום.‬
‫כמובן.‬ ‫-תדברי עם לואיס, לא איתה.‬
‫אנחנו ממש מצטערים.‬
‫אנו יודעים שאת פוחדת, אבל הילד בסדר.‬
‫החזרנו אותו, לא היית שם.‬
‫הוא היה לגמרי לבד.‬
‫לא רציתם שהוא יהיה לבד.‬ ‫-כן.‬
‫עף לי המוח, באמת.‬
‫מי אתם חושבים שאתם שתקבלו החלטה כזו?‬
‫גבירתי, תקשיבי…‬
‫זוג הגיע הנה אתמול…‬ ‫-לא אכפת לי.‬
‫אתם יודעים איך הרגשתי‬ ‫כשראיתי שהוא לא במיטה?‬
‫אתם זוכרים את ההרגשה כשמרתה נעלמה?‬
‫אם לא, זה בסדר. תרגישו זאת שוב בקרוב‬
‫כשייקחו אותה כי תהיו מובטלים.‬
‫אתם מפוטרים. אל תדרכו בבית שלי לעולם!‬
‫מה זאת אומרת…‬ ‫-בוא, מותק. אתה בסדר?‬
‫חכי, גבירתי.‬
‫אל תיגע בי.‬ ‫-אני מתחנן בפנייך.‬
‫בוא, מותק.‬
‫זה בסדר, מותק.‬
‫זה באמת קרה?‬
‫היא יכולה לפטר כך?‬
‫לעזאזל!‬
‫בת זונה!‬
‫אני לא מאמין.‬ ‫לא ארשה להם לקחת את מרתה שוב.‬
‫תפסיקו לבזבז זמן. לכו לדבר עם לואיס, מייד.‬
‫אנחנו הולכים.‬
‫- תיזכר מי אתה -‬
‫- אין פחד -‬
‫- בונים את העתיד -‬
‫- זוכרים את הגשם -‬
‫- צוחקים עליהם -‬
‫-לנגד החומה, הזיכרון -‬
‫- זכויות יש להרוויח -‬
‫לך עם רוזה, סרחיו.‬
‫-אלחו, מה קרה?‬ ‫-תירגעי, עלמה.‬
‫הילדים בסדר.‬ ‫-בוקר טוב, אלחו!‬
‫הם הולכים לארוחת בוקר.‬ ‫יש לנו חלב טרי. הם מאושרים כאן.‬
‫אבל אנחנו צריכים להיות סבלניים.‬ ‫חלקם כבר חלשים מאוד.‬
‫אי אפשר לסחוט אותם יותר מזה.‬ ‫-אל תהיה פחדן, אח קטן.‬
‫זוכר את אימא?‬
‫עלינו להתקדם. קדימה.‬
‫קח מה שאתה רוצה, אבל אל תפגע בי.‬
‫בבקשה.‬
‫קח מה שאתה רוצה‬
‫ולך!‬
‫תירגעי.‬
‫זה אני, אימא.‬
‫זה… לא יכול להיות.‬
‫לא יכול להיות.‬
‫ילד שלי!‬
‫אתה חי!‬
‫ידעתי, אהובי!‬
‫בשבועות האחרונים,‬
‫תועדו 500 מקרים חדשים של נורה-וירוס.‬
‫ועל אף שהגישה למדריד הייתה מחמירה,‬
‫זוהה מוקד הדבקה באלקורקון.‬
‫האזור נמצא תחת סגר והכניסה אליו אסורה.‬
‫זכרו את כל…‬ ‫-זה נעשה יותר ויותר מכוער.‬
‫מה יכול לקרות?‬ ‫-מדריד יכולה להיות בהסגר.‬
‫אם זה יקרה, יהיה לנו מחסור באספקה.‬
‫אלוהים אדירים.‬ ‫-כן.‬
‫למען ביטחונכם, אנא שאו את מסמכיכם עליכם‬
‫והראו אותם לאוכפי החוק לבקשתם…‬ ‫-בוקר טוב.‬
‫האישור כבר לא בתוקף.‬
‫איך זה? לא יכול להיות. אתה מכיר אותנו.‬ ‫אנחנו באים לכאן בכל יום.‬
‫מכאן.‬
‫קדימה, נסה שוב.‬
‫זה לא תקף.‬
‫איך?‬ ‫-לא יכול להיות.‬
‫בבקשה, תבדוק ברשימה. זו טעות.‬
‫אנו עובדים בבית של אדם חשוב מאוד.‬ ‫-מי?‬
‫שר הבריאות.‬ ‫-כן.‬
‫אסור לנו לאחר.‬
‫בבקשה.‬ ‫-תן לי לראות.‬
‫זהירות! היא חולה!‬
‫זה הנגיף!‬ ‫-עצרו!‬
‫עצרו!‬
‫רוצו!‬
‫תעברו מהר. קדימה.‬
‫סגר!‬
‫הם עובדים אצל השר. תן להם לעבור.‬
‫קדימה.‬ ‫-בואי, מהר!‬
‫מבקש תמיכה בזיהום ביוכימי.‬
‫- שם: הוגו חימנס פואנטס‬ ‫12/01/2040 -‬
‫- פליפה ראמוס גלרה‬ ‫ת.לידה: 08/08/2040 -‬
‫אמיליה?‬
‫-כן.‬
‫את בסדר?‬
‫כן.‬
‫על מה את חושבת?‬
‫אני פשוט לא מבינה.‬
‫אני לא מבינה למה קרלוס נתן לבת שלי‬ ‫את התמונות האלה.‬
‫היא סיכנה את חייה כשהביאה אותן לכאן.‬
‫איני מבין למה יש להם תמונות‬ ‫של מרתה וסרחיו.‬
‫איך הם קשורים זה לזה?‬ ‫איך הם קשורים לילדים האחרים?‬
‫יודע מה דעתי?‬
‫אולי לא לקחו את מרתה‬
‫כי אחיך היה מובטל.‬
‫אולי הם רצו לקחת אותה.‬
‫מה?‬
‫למה שיעשו את זה?‬
‫הייתה תקופה,‬
‫לפני כמה שנים,‬
‫שהסתובבה שמועה.‬
‫קבוצת הורים שחיפשו את ילדיהם הנעדרים.‬ ‫הם אמרו‬
‫שבתי החולים גרמו להם לוותר על ילדיהם‬
‫ושנאמר להם שהילדים שלהם מתים.‬
‫השמועות האלה הסתובבו זמן מה.‬
‫ואז, פתאום…‬
‫השמועה נעלמה, התפוגגה.‬
‫אני מכירה את הילדים.‬
‫אני מכירה את הילדים האלה‬
‫מהבניין הרפואי.‬
‫לקחו אותם.‬
‫תחזרי למיטה, ילדונת. עדיין מוקדם…‬ ‫-לא, חכה.‬
‫לאן הם נלקחו, יקירתי?‬
‫"שוב נשמע את השם‬
‫של המולדת במלוא הדרה…"‬
‫הם לקחו חלק מאיתנו‬
‫והעלו אותנו על אוטובוס.‬
‫היינו ממש עייפים ונרדמנו.‬
‫גם הילדים האלה רצו להיות עם ההורים שלהם.‬
‫כמוני.‬
‫עלינו לעשות משהו, אמיליה.‬
‫עלינו למצוא את המשפחות שלהם.‬
‫בואי, אהובה.‬
‫בואי הנה.‬
‫- דגימות ייחודיות -‬
‫- העתיד שייך לנו -‬
‫- יחד, נתקדם -‬
‫התחנה הבאה: אזור סי-שתיים.‬
‫שלום?‬
‫רוזה!‬
‫מנואלה! תפתחו את הדלת, בבקשה!‬
‫ריי, באנו לדבר עם הבוס שלנו.‬
‫אתם לא יכולים. אינכם עובדים פה.‬ ‫-בבקשה, ריי.‬
‫זה חשוב, ריי.‬
‫אז תתקשרו אליו. אני בטוח שהוא יענה.‬
‫תן להיכנס. אל תהיה בן זונה.‬
‫איך קראת לי?‬ ‫-שמעת אותי. אתה בן זונה, ריי!‬
‫תן לנו להיכנס, בבקשה!‬ ‫-בסדר.‬
‫ריי, זה חשוב.‬ ‫-תסתלקו מפה, עכשיו!‬
‫אנחנו לא הולכים לשום מקום, ריי.‬ ‫מנואלה! רוזה!‬
‫אל תיגע בה. עלמתי!‬ ‫-דניאלה!‬
‫עלמתי, אנו צריכים לדבר עם אבא שלך.‬ ‫זו בעיה מסובכת, בסדר?‬
‫זה בקשר לסרחיו. באמת, אנחנו חייבים להיכנס.‬
‫ריי… תן להם להיכנס.‬
‫לעזאזל!‬
‫תודה.‬
‫שלא תעז להטריד את האדון!‬ ‫-רוזה, שחררי אותי מייד.‬
‫ברצינות, אני לא רוצה לפגוע בך.‬ ‫-אני מתחננת.‬
‫שרה, מותק.‬ ‫-גם היא באה?‬
‫אדוני.‬ ‫-מה קרה?‬
‫אני מצטער שהתפרצנו פנימה,‬ ‫אבל אתה חייב להקשיב לנו.‬
‫אם זה בגלל שפוטרת…‬ ‫-תקשיב לנו לרגע… בבקשה.‬
‫מה? הם עם בעלי?‬
‫כן…‬
‫לא אמרתי מפורשות שנאסר עליהם להיכנס לבית?‬
‫תני לי לעזור, גבירתי.‬
‫אני אעשה זאת.‬
‫מי הכניס אותם, רוזה?‬ ‫-איני יודעת, גבירתי.‬
‫אני באמת לא יודעת.‬
‫זה כתוב שם. זוג שטוען שהוא הוריו של סרחיו.‬
‫מה?‬
‫לקחנו אותו לבית שלנו אתמול.‬
‫ניסינו לדבר איתך, אבל לא היית כאן.‬
‫לכן לקחנו אותו איתנו הביתה.‬
‫הם אומרים…‬
‫שגרמו להם לוותר עליו,‬
‫שהוא נלקח מהם.‬
‫הם סיפרו לנו דברים על הילד.‬ ‫נראה שהם מכירים אותו היטב.‬
‫הבנת?‬
‫למה אתם כאן? איך אתם מעיזים?‬
‫עלמה, חכי…‬ ‫-לא! אני מתקשרת למשטרה.‬
‫שניכם… לא אמרתי שאתם מפוטרים?‬
‫ממש חטפתם את סרחיו. כל כך דאגתי!‬
‫סיימת?‬
‫יופי.‬
‫בואי נקשיב להם. בבקשה, זה חשוב.‬
‫תקשיבי, גבירתי‬ ‫-יש לך דקה אחת.‬
‫אני לא מבינה אותך.‬ ‫-עלמה, את זוכרת את שם המשפחה‬
‫של הוריו של סרחיו?‬
‫כן… הם יודעים היטב‬ ‫שסרחיו הוא לא האחיין שלנו.‬
‫זה רק כינוי חיבה.‬
‫חואן.‬
‫שמו חואן.‬
‫זה שמו האמיתי.‬
‫נכון?‬
‫איפה שמעת את זה?‬
‫זוג, בעל ואישה סיפרו לנו.‬
‫אני חושב שזה חשוב שתקשיבי להם.‬
‫חכו לנו במטבח, בבקשה. תודה.‬
‫אולי מדובר בהם.‬
‫אם איזו אישה פשוט תופיע,‬
‫תגיד שהיא אימא של סרחיו,‬
‫היא רוצה כסף.‬
‫אני בטוחה שהמשרתים מעורבים בזה.‬ ‫אתה לא מבין?‬
‫אני לא יודע…‬
‫בכל מקרה, אני רוצה לפגוש אותם.‬
‫למה?‬
‫כי אנו חייבים את זה לסרחיו.‬
‫או לחואן.‬
‫את לא חושבת?‬
‫תחתמו פה ופה.‬
‫אמרתי לכם ביום הראשון שלא תחזיקו מעמד.‬
‫מה עשיתם?‬
‫הם דחפו את האף.‬
‫הם עושים זאת כל הזמן. לא שמת לב?‬
‫תחתמו.‬
‫לא נחתום על שום דבר.‬
‫לא?‬
‫אז תעזבו בידיים ריקות.‬
‫תחתמו. זה לטובתכם.‬ ‫-אנו לא יכולים, רוזה.‬
‫בגלל בתנו,‬ ‫אין לנו אפשרות להיות מפוטרים.‬
‫הייתם צריכים לחשוב על זה קודם.‬ ‫למה לעזאזל לקחתם את הילד?‬
‫הוא בבת עינה של הגברת.‬ ‫-זה לא נכון, רוזה.‬
‫זה לא נכון,‬ ‫ואת יודעת היטב שהילד הזה תמיד בודד.‬
‫נכון, מנואלה?‬
‫הוא אולי בודד,‬ ‫אבל יש לו אוכל, קורת גג ועתיד!‬
‫אתם נשמעים כאילו שאתם מכוכב אחר!‬
‫כן, כוכב בו אנשים אוהבים ומכבדים זה את זה.‬
‫למה שלא תדברו עם העלמה דניאלה?‬ ‫היא ודאי תוכל לעזור.‬
‫היחיד שיכול לעזור להם הוא הנשיא בעצמו…‬
‫הגברת קשוחה.‬
‫והיא ממש זועמת.‬
‫קדימה, תחתמו לפני שהיא תיכנס.‬
‫הוגו!‬
‫אשתי ואני דיברנו… זו הייתה אי הבנה.‬ ‫אתם עדיין עובדים כאן.‬
‫תודה רבה, אדוני.‬
‫תביא את האנשים האלה מחר בבוקר.‬ ‫אני עסוק מדי היום. קח את האוטו שלי.‬
‫כמובן, אדוני.‬
‫אהובה, אלך להחליף בגדים.‬
‫בסדר.‬
‫זה נהדר!‬
‫שניכם תמיד מצליחים לנחות על הרגליים.‬
‫לכי תבדקי מה עם סרחיו.‬ ‫הוא אפילו לא רצה לאכול.‬
‫כמובן, רוזה.‬
‫הבית הזה כל כך מוזר…‬
‫מה?‬
‫לפני ארבעה חודשים, השניים האלה‬ ‫לא היו שורדים אפילו יומיים.‬
‫תסתכלי עליהם עכשיו.‬
‫השר באמת השתנה.‬
‫טוב, בואי נחזור לעבודה!‬
‫תוציאי את הזבל!‬
‫אל תשכחי למחזר את הזכוכית.‬ ‫-כן.‬
‫שלום!‬
‫שרה!‬
‫היי!‬
‫מה שלומך? אתה בסדר?‬
‫כן, איוון שומר עליי.‬ ‫-כן?‬
‫אני רואה.‬
‫אבל… הבטן שלי כואבת קצת.‬
‫למה זה?‬
‫באת להיפרד? דודה אמרה לי שאת עוזבת.‬
‫לא, אני לא. אני נשארת איתך.‬ ‫-נהדר!‬
‫אין מצב!‬
‫היא לא פיטרה אתכם?‬
‫אדיר!‬
‫אז תכיני לו ארוחת בוקר.‬
‫תודה לאל, יפיופה. אני לא שמרטף טוב.‬
‫טוב, לפעמים אני בסדר…‬
‫כשהן מעל גיל 16.‬
‫נכון.‬
‫אז? שנתלבש?‬
‫כן!‬ ‫-נלך לפארק?‬
‫-כן!‬ ‫-נו, אז קדימה.‬
‫קדימה.‬
‫בוא נחליף לך בגדים. אחת, שתיים!‬
‫אימא, את באה איתי.‬
‫נמצא מקום איפשהו.‬ ‫עכשיו, בואי ניקח את הדברים שלך.‬
‫עלינו לעזוב מייד.‬
‫בסדר?‬
‫בן, תסתכל עליי.‬
‫אני עיוורת…‬ ‫-אימא.‬
‫אני זקנה מאוד.‬
‫לבלות איתך שוב היה הרגע המאושר בחיי.‬
‫אימא, בבקשה.‬ ‫-אני לא יכולה לבקש יותר מזה. לך אתה.‬
‫לפני שימצאו אותך.‬
‫תשכח ממני.‬
‫אימא, תקשיבי לי.‬
‫אין זמן לדיבורים.‬
‫שימי את כל מה שאת צריכה בתיק ונלך, בבקשה.‬
‫כמובן.‬
‫ננוע ללא נטל מיותר.‬ ‫תארזי רק דברים חיוניים.‬
‫את בסדר, אימא?‬
‫אימא!‬
‫- אתם מכירים אותם? -‬
‫למען ביטחונכם, העוצר יתחיל בעוד 15 דקות.‬
‫אנו מבקשים מכל האזרחים‬ ‫לחזור הביתה בצורה מסודרת.‬
‫מה לעזאזל אתה עושה?‬
‫שים את כל הדברים שלך פה.‬
‫קדימה.‬
‫קדימה, מהר.‬ ‫-בסדר.‬
‫קדימה.‬
‫אינך צריך את זה, נכון?‬
‫עוד משהו?‬
‫בסדר, נלך למקום נוח.‬
‫רגע! אני רוצה להתקשר לעו"ד שלי.‬
‫למי? עורך הדין שלך?‬
‫כן, העו"ד שלי. מה הבעיה?‬
‫איך אתה יכול להרשות לעצמך עורך דין?‬
‫זוז!‬
‫אני לא רוצה, לעזאזל!‬
‫יש חדש?‬ ‫-לא, אדוני.‬
‫הגענו.‬ ‫-כן.‬
‫תודה.‬ ‫-על לא דבר.‬
‫שלום.‬
‫מה שלומכם?‬
‫לחוצים.‬ ‫-כן?‬
‫בסדר, השר מחכה.‬ ‫-תודה.‬
‫היכנסו, בבקשה.‬
‫שבו. הם יגיעו בקרוב.‬
‫אנחנו כאן.‬
‫אני מאוד מצטערת.‬
‫תודה שבאתם. זה מצב לא נעים.‬
‫לואיס. נעים מאוד.‬
‫מנואל.‬
‫בואו נשב. יש לנו הרבה על מה לדבר.‬
‫רוזה , את יכולה ללכת.‬
‫שניכם, לא. בבקשה, תישארו.‬
‫ובכן,‬
‫אני חייבת לומר שאני ממש מזועזעת‬ ‫מהעניין הזה.‬
‫אני מבינה את המצב שלכם.‬
‫אתם ודאי יודעים, סרחיו הוא כמו בני השלישי.‬
‫שרה והוגו סיפרו לנו הכול.‬
‫טוב, לא היינו…‬
‫בבית החולים אמרו לנו שהוא מת.‬
‫שהוא נדבק בנגיף ו…‬ ‫-מנואל, מותק.‬
‫הם יודעים.‬
‫לואיס, תוכל לתת לי את המסמכים?‬
‫כן… אלה המסמכים שחתמנו עליהם‬ ‫כשהפכנו לאפוטרופוסים שלו.‬
‫סליחה. הינה, תראו.‬
‫מחלתו של סרחיו.‬
‫תראו מה כתוב פה.‬
‫כאן.‬
‫כתוב שסרחיו היה חולה מאוד,‬
‫ולקחנו אותו אלינו כי הוריו נטשו אותו.‬
‫ו… רק רגע. כאן.‬
‫זה המסמך שחתמתם עליו כשוויתרתם עליו.‬
‫לא, זה לא נכון.‬
‫לא חתמנו על כלום.‬
‫לעולם לא ננטוש את הבן שלנו.‬
‫לעולם לא, ברצינות!‬ ‫-אתם לא צריכים להאשים את עצמכם, באמת.‬
‫ילד שהיה לו סיכוי קטן כל כך לשרוד…‬
‫זה לא קרה!‬
‫הוא הבן שלי. לא הייתי עוזבת אותו.‬
‫ידעת על מחלתו של סרחיו?‬
‫המחלה של סרחיו דורשת טיפול מורכב מאוד.‬
‫הוא מקבל… עירויים באופן קבוע.‬
‫כשאימצנו אותו, היו לו כמה שנים לחיות.‬
‫קיבלנו אותו בכל מקרה.‬
‫בשביל מי אתה עובד, לעזאזל?‬
‫אף אחד.‬
‫האמת שאני מחפש עבודה.‬ ‫אם אתה יודע על משרות פתוחות,‬
‫תודיע לי, בבקשה.‬
‫הוא מדבר?‬
‫עדיין לא.‬
‫אנחנו עדיין מחממים אותו.‬
‫חצי שעה ואני אגרום…‬ ‫-תשחרר אותו ותביא אותו למשרד שלי.‬
‫סליחה?‬
‫שמעת אותי.‬
‫תשחרר אותו ותביא אותו למשרד שלי, עכשיו!‬
‫הבן שלי עומד למות?‬
‫אנחנו מלאי תקווה עכשיו.‬
‫עם הטיפול שאנחנו נותנים לו,‬ ‫הוא עשוי לחיות חיים ארוכים, נכון?‬
‫אנחנו יכולים לטפל בו. אני ספר. אשתי תופרת.‬
‫ניתן לו הכול. רק תגידו לנו מה לעשות.‬
‫זה טיפול ניסיוני. אולי נוכל‬
‫לעזור להם כנותני חסות…‬ ‫-זה לא מספיק.‬
‫הילד זקוק לטיפול רפואי מתמשך,‬ ‫כפי שאתה כבר יודע.‬
‫טוב, נוכל להעסיק מישהו.‬
‫לואיס, בבקשה, זה לא כזה פשוט, אהובי.‬ ‫סליחה.‬
‫בעלי לא מודע להשלכות של מחלתו של סרחיו.‬
‫לואיס מבלה מעט זמן בבית‬ ‫בשל תפקידו הממשלתי, כמובן.‬
‫הייתי האחראית על סרחיו כל השנים האלה.‬
‫כן, זה נכון.‬
‫לאף אחד אין הבנה גדולה יותר של הפרטים‬
‫וההשלכות של הטיפול בבנכם מאשר לאשתי.‬
‫בכל מקרה, אני לא מבין.‬ ‫הוא נולד תינוק בריא.‬
‫לא אמרו לנו כלום.‬
‫זה ברור שאתם, בדיוק כמונו, הקורבנות כאן.‬
‫אך ישנו קורבן גדול יותר,‬ ‫ועלינו לחשוב עליו עכשיו.‬
‫זה סרחיו, אתם מבינים?‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫אתם צריכים לקבל החלטה.‬
‫סרחיו שברירי מאוד, רגיש לשינויים.‬
‫אם נבשר לו את החדשות עכשיו, שהוריו בחיים…‬
‫במצב שלו…‬
‫ובכן, אני פשוט לא מבין.‬
‫מה אתם רוצים שנעשה?‬ ‫-תחשבו על זה.‬
‫תהיו נדיבים לילד שלכם.‬
‫כל החלטה שתקבלו, תחשבו עליו, לא על עצמכם.‬
‫בואי ניתן להם פרטיות.‬
‫כמובן.‬ ‫-הם יכולים לחשוב על זה.‬
‫בטח, כמובן.‬
‫קפה, בבקשה. לא, עדיף תה.‬ ‫זה כל כך אמוציונלי.‬
‫אני לא מאמינה שהם עושים להם את זה, הוגו.‬ ‫באמת.‬
‫בחייך. אל תהיי ככה. את צודקת.‬
‫אבל, זה פשוט… אני לא יודע…‬ ‫את יודעת שהילד חולה.‬
‫נכון? את אמרת לי.‬ ‫-אני לא יודעת.‬
‫הוגו, אני לא חושבת שהילד כזה חולה.‬
‫הם רופאים, מנואל.‬ ‫מה אנחנו יודעים על המחלה?‬
‫אם ניקח אותו ומשהו יקרה…‬
‫הדבר הכי טוב לילד הוא להיות עם ההורים שלו,‬ ‫תמיד.‬
‫מריה, אי אפשר להשאיר אותו כאן.‬
‫לא אוכל לאבד את בני שוב.‬
‫עכשיו הכול תלוי בהוריו.‬
‫אתה חושב שאני לא רוצה לקחת אותו עכשיו‬
‫ולהגיד לו שאנחנו הוריו?‬
‫שאנחנו חושבים עליו בכל יום,‬
‫כל השנים האלה?‬
‫אני לא מאמינה לעלמה.‬
‫היא מתמרנת אותם, כדי שישאירו את סרחיו כאן.‬
‫כן.‬
‫אני רואה אותו רץ בגינה,‬
‫צוחק, שוחה בבריכה.‬
‫אני רק אומר שיש להם את המשאבים הכספיים‬
‫לשמור על סרחיו בחיים, זה הכול.‬
‫מה נוכל להציע לו?‬ ‫ -טוב…‬
‫אז עמוק בפנים, הכול מסתכם בכסף, נכון?‬
‫זה העניין?‬
‫נוכל לתת לו את אהבתנו.‬
‫תראי,‬
‫הייתי נותן הכול‬ ‫כדי להציל את חייה של אחותך.‬
‫את מבינה?‬
‫קדימה.‬
‫לך.‬
‫מאיפה השגת את הכרזות האלה?‬
‫משום מקום. אני הכנתי אותן.‬
‫למה אתה תולה אותם?‬
‫הילדים האלה נעדרים.‬
‫אני יודע.‬
‫שאלתי אותך למה אתה עושה את זה.‬
‫רק רציתי לדבר עם ההורים שלהם.‬
‫אני די בטוח שדיבור עם אנשים אינו פשע…‬ ‫-לא.‬
‫מה אתה רוצה לומר להם?‬
‫אתה יודע משהו שהם לא יודעים?‬
‫אולי.‬
‫מה אתה יודע?‬
‫תראה,‬
‫אם תחזור לחדר ההוא, אולי לא תעזוב לעולם.‬
‫כדאי שתענה לי.‬
‫מה אתה יודע?‬
‫ייתכן שהילדים האלה בחיים.‬
‫שלום. אני דניאלה קובארוביאס.‬ ‫אני עורכת הדין של הבחור הזה.‬
‫והבת של השר.‬
‫האם יש אישומים נגד מרשי?‬
‫לא, עדיין לא.‬
‫אם אתה רוצה לדבר איתו, זה המספר שלי.‬
‫הולכים לפארק?‬
‫אני לא בטוחה שנוכל, יקירי.‬
‫אפשר להיות איתו לבד?‬ ‫-סליחה, לא היום.‬
‫זה יהיה מוזר.‬ ‫אנו לא רוצים להפחיד או להעציב אותו.‬
‫תראה, סרחיו, אתה זוכר אותם?‬
‫מה קרה, דודה?‬
‫שום דבר, מותק. הם באו להגיד שלום,‬ ‫אבל הם עוזבים.‬
‫היה נחמד לשחק באותו יום.‬
‫כן.‬
‫אתם רוצים לשחק שוב?‬
‫הם יכולים, דודה?‬
‫היינו שמחים, אבל לא נוכל היום, יקירי.‬
‫הכרנו את אימא שלך, אתה יודע?‬
‫ואת אבא שלך.‬
‫הם אהבו אותך כל כך. יותר מכל דבר בעולם.‬
‫הם אמרו לנו לתת לך את זה.‬
‫תודה.‬
‫איך אימא שלי הייתה?‬
‫טוב…‬
‫אתה מאוד דומה לה.‬
‫היא הייתה אדיבה וחכמה.‬
‫היא רצתה בטובתך…‬
‫תודה על הכול.‬
‫הוא יהיה עם דודתו היום.‬
‫בוא נצפה בטלוויזיה, מותק?‬
‫להתראות.‬
‫תראה לי את זה.‬
‫אני מצטער.‬
‫אני ממש מצטער.‬
‫הייתם אמיצים מאוד.‬
‫טוב, אתם יודעים איפה אני נמצא.‬
‫אני פה בשביל כל מה שתצטרכו.‬
‫לא יכולתי להגיד לו כל מה שרציתי.‬
‫השר אמר שנוכל לחזור.‬
‫זה נכון?‬ ‫-בטח שכן.‬
‫ותוכלו להיות לבד עם חואן.‬
‫לבד… אני לא חושב שהם יתנו לנו.‬
‫ודאי שכן.‬
‫כן, הם יתנו. אל תדאגו.‬
‫זאת רק ההתחלה, בסדר?‬ ‫-כן.‬
‫אני כל כך מצטערת ש…‬
‫שכך הדברים הסתיימו היום.‬
‫בכל מה שתצטרכו, אנחנו כאן בשבילכם, אוקיי?‬
‫כן, טוב…‬
‫הייתי נלחמת על הבן שלי עד הסוף. את יודעת?‬
‫אבל זה הקרב היחיד שלא אוכל לנצח בו.‬
‫הפעם, לפחות זה מרגיש כאילו‬ ‫שעזרתי להציל את חייו.‬
‫בהחלט.‬
‫עשיתם מה שצריך.‬
‫אל תעשה את זה, לואיס.‬
‫הם הבינו מה הכי טוב לבנם.‬
‫הוריו הם היחידים שיכולים לקבל‬ ‫את ההחלטה הזאת.‬
‫לואיס, אהובי.‬
‫אל תשקיע בזה מחשבה. זה לא יועיל לך.‬
‫תבטיח לי שתפסיק לחשוב על זה.‬
‫תבטיח לי.‬
‫לואיס, אהובי.‬
‫כן?‬
‫שלום?‬
‫שלום, בגוניה.‬
‫איך הולך?‬ ‫-זה מה שרציתי לשאול אותך.‬
‫מה קרה בבית שלך אתמול? שמעתי קולות.‬
‫יקירה, את לא תאמיני לשטות הזו.‬
‫השר שאל אם הילד יוכל לישון אצלנו,‬
‫אבל הוא שכח לספר לאשתו.‬
‫מה את אומרת!‬ ‫-כן.‬
‫היא בטח נורא דאגה!‬
‫זה מה שקורה כשמתחתנים עם שר.‬
‫הוא מבלה יותר זמן בעבודה מבבית.‬
‫מה את צריכה?‬
‫טוב, מחר.‬
‫אבוא מחר בשביל שעועית.‬ ‫-אז נתראה מחר.‬
‫מה זה?‬
‫מה?‬
‫אמיליה, מה זה הצלצול הזה?‬
‫אני מאבדת את השמיעה.‬
‫הנכדה שלי שכחה את תיבת הנגינה שלה.‬
‫מה קרה?‬ ‫-הרגע נזכרתי במשהו.‬
‫הבת שלך, ג'וליה, נעדרת כבר ימים.‬
‫היא לא יצרה איתך קשר?‬
‫לא, אף מילה.‬
‫אפילו לא הודעה? מכתב? שיחת טלפון? כלום?‬
‫הרגע אמרתי לך.‬
‫מה? את לא סומכת עליי?‬
‫תפקידי הוא לחשוד בכולם. את יודעת את זה.‬
‫תשמרי לי גרגרי חומוס למחר.‬
‫להתראות, בגוניה.‬
‫כן?‬
‫הלו?‬
‫מי זה?‬
‫אני מתקשרת בנוגע לכרזות.‬
‫את מזהה מישהו מהילדים?‬
‫אחד מהם היה הבן שלי.‬
‫שלום גם לך.‬
‫איך היה?‬
‫לא משהו.‬
‫הם קיבלו את התנאים שלי לעת עתה.‬
‫"לעת עתה"… אמרת הכול.‬
‫ובעלך?‬
‫אני לא יכולה לסמוך עליו בכלל.‬
‫זה כואב, אבל זה נכון.‬
‫עלמה, את יודעת שהמצב לא יכול להימשך ככה.‬
‫את מבינה?‬
‫אתה מתכוון ללואיס?‬ ‫-לא רק אליו.‬
‫זאת הבעיה שלך.‬
‫את יודעת איך.‬
‫הבעיה השנייה.‬
‫עשית כל שביכולתך, אך צריך לסגור קצוות.‬ ‫-אני לא רוצה לדעת.‬
‫תעשה מה שעליך לעשות.‬
‫כרצונך.‬
‫זה כואב?‬
‫מאוד.‬
‫זה כואב מאוד.‬
‫את יודעת מה הכי כואב?‬
‫מה?‬ ‫-הגאווה שלי.‬
‫הגאווה המזוינת שלי.‬
‫מה חשבת לעצמך?‬
‫חשבת שפשוט יתקשרו אליך?‬
‫כן.‬
‫איך יכולת להיות כל כך תמים?‬
‫רגע.‬
‫אם הילד שלך היה נעלם,‬ ‫לא היית רוצה לדעת שהוא עדיין בחיים?‬
‫ברור שכן.‬
‫אבל אתה צריך להיות יותר חכם מהם.‬
‫אסור להתעמת איתם ישירות.‬
‫מה זה?‬
‫מה?‬
‫אמיליה.‬ ‫-מה?‬
‫אחת האימהות התקשרה, לעזאזל!‬
‫חכה!‬
‫אני יודעת שאת בטח מפחדת.‬ ‫גם אני מפחדת.‬
‫זה טבעי, והעובדה שכולנו כאן, ביחד,‬
‫זה סיכון גדול, כפי שאנו יודעים.‬
‫אבל יש משהו גדול יותר‬
‫ויותר… עוצמתי.‬
‫זה האומץ שלנו,‬
‫הריגוש והתקווה‬
‫שיום אחד תראו שוב את ילדיכם.‬
‫אני מציעה…‬
‫שנעשה הצבעה‬
‫כדי לראות מי בעד.‬
‫תרימו יד אם אתם רוצים להתקדם.‬
‫שלום, סרחיו,‬
‫אתה לא יכול לדמיין כמה שמחנו‬ ‫לראות אותך שוב.‬
‫הכרנו אותך מזמן, כשהיית הרבה יותר צעיר.‬
‫אנחנו מצפים לראות אותך שוב.‬
‫למעשה, נביא לך הפתעה.‬
‫אמרת שאתה אוהב עוגה.‬
‫נכין לך את העוגה הכי גדולה והכי טעימה‬
‫שאי פעם אכלת.‬
‫פגשת אותנו רק עכשיו,‬
‫אבל תמיד אהבנו אותך.‬
‫החיים קשים מאוד.‬
‫אבל לפעמים, דברים נפלאים מגיעים.‬
‫היית האושר הגדול ביותר שהחיים נתנו לנו.‬
‫לכן אתה חייב לנסות להיות מאושר ככל האפשר.‬
‫אל תיתן לחיוך היפה הזה לדעוך.‬
‫אנו יודעים שהאנשים שאיתם אתה גר‬ ‫אוהבים ודואגים לך.‬
‫אתה חייב לשחק ולצחוק הרבה‬ ‫וללמוד הרבה דברים בבית הספר,‬
‫כדי שכשתגדל, תוכל לעשות כל מה שתרצה.‬
‫עורך דין או רופא…‬
‫תמיד נהיה קרובים,‬
‫נצפה בך גדל, בזמן שכל חלומותיך יתגשמו‬
‫ותהפוך לגבר.‬
‫אתה צוחק?‬
‫אם אתה מרגיש עצוב ובודד,‬ ‫אם אין לך עם מי לשחק,‬
‫או לדבר איתו,‬
‫נהיה כאן בשבילך, נחכה בזרועות פתוחות.‬
‫אתה מאוד מיוחד עבורנו.‬ ‫לעולם אל תשכח שאנו אוהבים אותך.‬
‫תמיד נהיה איתך.‬
‫נשיקה גדולה. נתראה בקרוב.‬
‫- לסרחיו -‬
‫- יחד, לטובת החברה - ‬
‫למען ביטחונכם,‬ ‫עליכם לחכות לתורכם להיכנס לאזור אחת.‬
‫עליכם להציג את מסמכיכם כשתדרשו לעשות כך.‬
‫פרננדו.‬
‫התינוק שלנו, פרננדו.‬
‫שלום.‬ ‫-שלום, אחות קטנה.‬
‫מה שלומך?‬
‫לא טוב כמוך.‬
‫איפה כל השאר?‬
‫זאת הגברת מהבניין.‬
‫בואי, אספר לך.‬
‫שלום, גברת!‬
‫הגדלנו את המינון, כמו שרצית,‬
‫אבל יותר מחצי מתו.‬
‫אז עלינו להביא עוד ילדים… הרבה ילדים.‬
‫יש עוד.‬
‫תגיד לי.‬
‫עבדתי על הניתוחים החדשים שרצית, רצף הדנ"א.‬
‫השתמשתי ביחידות המשנה‬ ‫מדגימות הילדים של ממ"ר.‬
‫הרגע סיימתי.‬ ‫-ו?‬
‫יש לי תוצאות.‬
‫אני רוצה לעשות את זה שוב, רק כדי לוודא.‬ ‫אבל רמת הנוגדנים גבוהה מאוד.‬
‫כמה גבוהה?‬ ‫-ב-500 אחוז.‬
‫של מי?‬ ‫-זה הקטע המוזר.‬
‫הילדה הזו מעולם לא הגיעה למחנה.‬
‫לא הגיעה?‬
‫ברוכים הבאים.‬
‫אז אתם החדשים.‬
‫הילדים המיוחדים האלה הם תקוותינו היחידה.‬
‫חלקם מלאכים. המלאכים שלי.‬
‫איפה הבת שלי? מה עשית לה?‬
‫תמצאי אותה.‬
‫שום דבר לא משמח אותי יותר‬ ‫מאשר להציל את הבת שלך.‬
‫מעולם לא הגיעה למחנה.‬
‫זו הילדה!‬
‫איזו ילדה?‬ ‫-מרתה! הילדה!‬
‫הבת של הזוג שעובד בבית שלי.‬
‫ההורים של סרחיו נמצאו מתים.‬
‫את אחראית לזה?‬
‫זה לא צירוף מקרים.‬
‫זה לא ייתכן. הם נרצחו, אני יודעת.‬
‫מתי זה קרה?‬ ‫-אתמול.‬
‫מה אם הבן שלנו בחיים?‬
‫לא שוב.‬ ‫אני לא יכול לעבור את זה שוב, אליסיה.‬
‫אני חושד שזה הדבר היחיד ששווה לחיות למענו.‬
‫אעשה הכול כדי שזה יעבוד.‬
‫אני באמת מצטער, אדוני.‬ ‫-הם לא הקשיבו לי.‬
‫הם בטחו בך.‬
‫אלה לא הדגלים של המדינה הזאת.‬
‫לעזאזל!‬
‫לכו אחורה.‬
‫המצב מחמיר. הנגיף חצה את הגדר.‬
‫היא בהיריון.‬
‫זו מנואלה, אימא.‬
‫תמצאו את מנואלה ברגע זה!‬
‫תעזרי לה?‬ ‫-אעשה את מה שהכי טוב בשבילה.‬
‫ובשבילך.‬
‫תרגום כתוביות: שלומית בכר‬