‫- NETFLIX מציגה -‬
‫בסוף אשתי…‬
‫תמצא חיסון לנגיף.‬
‫מאפשרים לעשות ניסויים בבני אדם?‬ ‫-רק קביות.‬
‫אתה האחראי היחיד להסתרת הילדים האלה כאן?‬
‫היא נתנה את ההוראות, עלמה לופז-דוראן.‬
‫אשתו של השר. זו החתימה שלה.‬
‫היא מופיעה בכל הנחיה.‬
‫גילינו שכמה ילדים פיתחו נוגדנים לנגיף.‬
‫איבדנו כמה ילדים.‬
‫הלכנו הלילה לממ"ר וראינו את הבת שלנו.‬
‫מרתה, אני אוהב אותך. אני מבטיח שאחזור.‬
‫תחזור מהר, אבא.‬
‫היו גופות בחדר המתים. לא יותר מבני עשר.‬
‫בבקשה, עזור לנו.‬ ‫אימא שלי תמיד אמרה שאתה אדם טוב.‬
‫תוציאו את כולם.‬ ‫-איפה הילדים?‬
‫בתי הייתה שם!‬
‫רואה את המחברת?‬ ‫זו רשימה של אנשים שהם ירדפו‬
‫אם לא נזהיר אותם קודם. תשנן את הכתובת הזו.‬
‫הצילו!‬ ‫-זוכר אותי?‬
‫עזרתי עם מסמכיו במרכז ההתפקדות.‬
‫הוא רק הגיע למדריד ונראה תמים מאוד.‬
‫זה אלכס. זאת דניאלה, בתי.‬
‫למה אני כל הזמן נתקלת בך?‬
‫יש לי מזל מחורבן.‬
‫לא מהפכנית ולא נעליים!‬
‫שרה פרס נובל. אני צריך שתבואי לתחנה.‬
‫אני לא אתן לאשתי ללכת לבד.‬ ‫-אז בואו נלך.‬
‫את ואחותך מאוד יפות.‬
‫יש לי כמה דברים בשביל ג'וליה,‬ ‫אם תראי אותה במקרה.‬
‫חפציו של קרלוס. ויש עוד. האפר שלו.‬
‫ג'וליה הייתה רוצה אותם.‬
‫את תישארי כאן. ומחר בבוקר, נוכל לשוחח שוב.‬
‫תמצאי אותה.‬
‫איך אוכל לגלות איפה היא, יקירי?‬
‫"אל תשכח אותי. מ."‬
‫למה לא לכתוב את שמך המלא?‬
‫אולי לא היה זמן.‬
‫אני חושבת על קרלוס ו…‬
‫על אבא שלי.‬
‫אני בטוחה שהוא היה בתא כזה‬ ‫אחרי שלקחו אותו.‬
‫מסכן.‬
‫זה בסדר.‬
‫הם באים בשבילי.‬
‫לא אתן להם לקחת אותך.‬
‫בסדר?‬
‫- אין פחד -‬
‫- בונים את העתיד -‬
‫- זוכרים את הגשם -‬
‫- צוחקים עליהם -‬
‫לנגד החומה, הזיכרון.‬
‫- זכויות יש להרוויח -‬
‫היי, מרתה.‬
‫אל תדאגי, יקירתי. אל תפחדי.‬
‫אני עלמה.‬
‫סיפרתי לך סיפור. טיפלתי בך בממ"ר.‬
‫זוכרת אותי?‬
‫כן.‬
‫ניקח אותך להורים שלך, בסדר?‬
‫באמת?‬ ‫-כמובן. הם מצפים לראות אותך.‬
‫אבל אני צריכה שתעשי משהו חשוב מאוד.‬
‫את בסדר, נכון?‬
‫תגידי להורים שלך שאת בסדר,‬
‫שאף אחד לא עשה לך משהו מוזר.‬
‫תוכלי לעשות זאת?‬
‫כן?‬
‫זה הבן שלי, איוון.‬
‫גם אני אימא.‬
‫לו רק ידעת כמה דאגתי לו‬
‫למרות שהוא תמיד היה בסדר.‬ ‫אבל הורים הם כאלה.‬
‫אנו דואגים ופוחדים על הילדים שלנו כל הזמן.‬
‫את יפה,‬
‫חכמה…‬
‫אני יודעת שתוכלי להרגיע את הורייך.‬
‫אני יודעת.‬
‫את מבטיחה שתעשי את זה?‬
‫מבטיחה?‬
‫קדימה. בואי.‬
‫גבירתי.‬
‫את חייבת לעזוב את החדר.‬
‫אמרתי לך שלא אלך עד שתגידי לי איפה בתי.‬
‫אימא?‬
‫אהובה, למה את כאן?‬
‫לא היית צריכה לבוא. זה מסוכן.‬
‫מה קרה?‬
‫- החפים מפשע -‬
‫אני אוהב אותך.‬
‫אני נשבע שתמיד אוהב אותך.‬
‫למען ביטחונכם, אנא הכינו את רישיון המעבר‬
‫ואת מסמכיכם לרשותם של אוכפי החוק.‬
‫את חייבת לעזוב, יקירה.‬
‫בבקשה, אימא.‬ ‫-אנו חייבים להוציא אותך מהעיר.‬
‫אם הם יודעים שאת לא שרה…‬ ‫-טוב,‬
‫אנחנו לא לגמרי בטוחים בזה.‬
‫לא?‬ ‫-לא עכשיו.‬
‫אני מדברת עם הבת שלי… בואי.‬
‫תקשיבי, ג'וליה.‬
‫זה מאוד מסוכן, להישאר כאן.‬
‫אני לא רוצה ללכת, אימא.‬
‫אבל אם תישארי, הם יהרגו אותך, מותק.‬
‫מה אם לשם שינוי,‬
‫רק הפעם, אימא,‬
‫עבדנו עליהם?‬
‫הם לא תמיד יכולים לנצח.‬ ‫הם לא יכולים להפריד בינינו שוב.‬
‫אני מתחננת בפנייך, יקירה, לא…‬
‫לא אשרוד אם אאבד אותך.‬
‫לא אשרוד אם יהרגו אותך.‬
‫אני לא יכולה לאבד עוד ילדה.‬
‫אני לא יכולה…‬
‫אלכס.‬ ‫-כן?‬
‫בוא הנה.‬
‫כן, אמיליה.‬
‫אתה זוכר איך לחזור לבניין ההוא?‬
‫כן.‬ ‫-יופי.‬
‫אתה חייב לחזור.‬
‫תגידי להם שזה דחוף מאוד.‬ ‫הם חייבים להבריח את בתי בהקדם האפשרי.‬
‫אם הם אומרים שאין מקום, תתעקש על זה.‬
‫אל תקבל סירוב, אוקיי?‬
‫יופי.‬
‫לאן אתם לוקחים אותי?‬
‫נחש מה?‬
‫מצאנו את החברה שלך, ג'וליה.‬
‫היא מעמידה פני אחותה, שרה.‬
‫יש לה אומץ.‬
‫נתנו לה את האפר שלך והיא לא הזילה דמעה,‬ ‫אף לא אחת.‬
‫בניגוד לאימך. היא התעלפה כשסיפרנו לה.‬
‫בן זונה!‬
‫שמור על הפה שלך.‬
‫הכתמים האלה מייצגים‬ ‫את כל האנשים שמתו לנגד הקיר הזה.‬
‫אתה תהיה… איזה מספר זה, נבארו?‬
‫אין לי מושג.‬
‫רק עוד אחד.‬
‫תעשה את זה כבר!‬
‫יהיה לי לעונג.‬
‫חכה רגע!‬
‫בדיוק חשבתי…‬
‫שאף אחד לא מחפש אותך.‬
‫אף אחד לא מחכה לך.‬
‫אתה לא קיים יותר.‬
‫זה לא בהכרח דבר רע, נכון?‬
‫כלומר, זה רע בשבילך… בהחלט,‬
‫כי אתה רק רוח רפאים עכשיו, אבל…‬
‫זה יכול להיות טוב…‬
‫בשביל אימא שלך‬
‫ובשביל החברה שלך.‬
‫תחשוב על זה.‬
‫אם אתה עובד בשבילי,‬
‫במקום שנעצור אותן ונירה להן בראש ממש כאן,‬
‫אתן להן לחיות.‬
‫וגם לך.‬
‫מה דעתך?‬
‫למען ביטחונכם, אנא הכינו את רישיון המעבר‬
‫ואת מסמכיכם לרשותם של אוכפי החוק.‬
‫קדימה, לעזאזל!‬
‫מה אתה רוצה?‬
‫אפשר להיכנס?‬
‫בסדר.‬
‫אתה לא יכול להופיע בלי התרעה, בסדר?‬
‫גיסתי. היא חייבת לעזוב את המדינה.‬
‫מתי הטרנספורט הבא יוצא?‬ ‫-הוא מלא.‬
‫אני מבקש כי זה עניין של חיים ומוות.‬
‫אינך מבין? אתה צריך ללכת.‬
‫אינך יכול להישאר.‬ ‫-לעזאזל, איריס!‬
‫את עוזרת לאנשים.‬
‫לא היום, לעזאזל! תקשיב לי.‬
‫תהיו בשקט. השתגעתם?‬
‫ומה אתה עושה כאן?‬
‫מה קרה?‬ ‫-זה לא עניינך.‬
‫אני יכול לעזור.‬ ‫-קדימה, החוצה.‬
‫לאן אתה הולך?‬
‫למה הוא חזר?‬ ‫-הוא עוזב.‬
‫היא חולה.‬
‫אנו לוקחים אותה הערב.‬
‫בואו איתי.‬
‫אתה, תישאר פה.‬
‫רוצה שאחזיק אותו קצת?‬
‫בואו הנה! לעזאזל!‬
‫מה קרה?‬
‫זוז מהדרך.‬
‫- בדיקות רפואיות -‬
‫תראו!‬
‫בדיקות רפואיות מחייבות‬ ‫יתרחשו ביום שלישי הבא, בין 8:00 ל-18:00.‬
‫תפסיקו, ילדים!‬
‫לכו לשחק שם.‬
‫סבתא!‬
‫מרתה!‬
‫אהובתי!‬
‫מה שלומך?‬ ‫-מרתה!‬
‫אבא!‬
‫מרתה!‬ ‫-אבא!‬
‫אהובתי.‬
‫אהובתי, מה שלומך?‬
‫מרתה, מותק.‬
‫איך הגעת לכאן?‬
‫תודה רבה.‬
‫אל תודה לי, בבקשה.‬
‫שום דבר לא משמח אותי יותר‬ ‫מאשר להציל את הבת שלך.‬
‫בואי!‬
‫מה שלומך?‬ ‫-בסדר.‬
‫תודה.‬
‫אני אמיליה.‬
‫עלמה.‬
‫תודה, עלמה.‬
‫נעים מאוד.‬
‫תודה.‬
‫אוכל בבקשה לקבל כוס מים?‬
‫כמובן!‬
‫היכנסי.‬
‫עלמה.‬
‫תודה.‬
‫חברה של בעלי, נכון?‬
‫כן.‬
‫לפני הרבה שנים.‬
‫הרבה…‬
‫מוזר, הוא אף פעם לא הזכיר אותך.‬
‫חייו של שר.‬ ‫אנשים באים והולכים מחייך כל הזמן.‬
‫בסוף את שוכחת את חלקם.‬
‫פוליטיקה…‬
‫ככה זה.‬
‫את צריכה משהו?‬
‫לא, תודה.‬
‫אני יכולה לשלוח אוכל, בגדים…‬
‫יש לי הרבה בגדים לתרומה בבית.‬
‫היינו זקוקים לנכדה שלי.‬
‫ועכשיו היא כאן.‬ ‫-סליחה. תודה.‬
‫כן?‬
‫למען בריאותכם,‬ ‫אל תשתו מים מבארות לא מאושרות.‬
‫אז הכול בסדר, מתוקה?‬
‫את בטוחה?‬
‫כן, אבא, כבר אמרתי לך.‬
‫את יכולה לספר לנו הכול, מרתה.‬
‫כל דבר.‬
‫אני יודעת.‬ ‫-בסדר.‬
‫את לא רוצה לספר לנו עוד משהו?‬
‫על מה?‬
‫אני לא יודע, מרתה, כל דבר.‬
‫אין לך מה לספר לנו?‬
‫הכול היה בסדר, אבא.‬
‫את בטוחה?‬
‫תסתכלי עליי. את בטוחה?‬ ‫-כן, תעזוב אותי בשקט!‬
‫זה בסדר. תירגע.‬
‫פשוט התגעגענו אלייך כל כך.‬
‫כל כך.‬ ‫-מושלם. אני כבר באה.‬
‫מצטערת, אני חייבת ללכת. נתראה בבית.‬
‫כן, כמובן.‬ ‫-תודה, גבירתי.‬
‫ביי, מרתה. נתראה בקרוב.‬
‫להתראות.‬
‫עוד כמה זמן?‬ ‫-רגע!‬
‫נסו להרגיע אותו.‬
‫לאט לאט…‬
‫לא נשאר חלב. התינוק צריך לאכול.‬
‫- חקירה… -‬
‫לעזאזל!‬
‫עזבו, מהר! המשטרה!‬ ‫-מה?‬
‫המשטרה!‬ ‫-רוצו.‬
‫מה עם התינוק?‬ ‫-קחו אותו, לכו!‬
‫משטרה! תפתחו!‬
‫תפתחו!‬
‫יש דיווחים על אנשים לא רשומים בדירה.‬
‫לא, אין כאן אף אחד.‬
‫נבדוק בכל מקרה.‬
‫חדר השינה.‬
‫ההורים שלי.‬
‫הם זקנים מאוד. הוא נכה.‬
‫להעיר אותם?‬
‫מה קרה, יקירתי?‬
‫שום דבר, אבא. תחזור לישון.‬
‫- דבר לא ימנע מאיתנו לכבוש את עתידנו -‬
‫…הישארו בבתיכם אחרי השקיעה.‬
‫מה את עושה?‬ ‫-הם צופים בנו.‬
‫כי את לא נשארת עם אנשייך.‬ ‫-היי, מניאק. מספיק עם השטויות.‬
‫התינוק הזה חולה.‬
‫עלייך לקחת אותו הביתה.‬
‫אתה יודע שאני לא יכולה.‬
‫אני מצטער.‬
‫בטח שלא. את טובה בסיור באזור שתיים,‬ ‫אבל את משאירה את הבעיות כאן.‬
‫בתו של השר חוצה את הגדר בלי בעיה,‬ ‫עם מצפון נקי.‬
‫תני לי את התינוק.‬
‫לא. אני אטפל בו.‬
‫חכמולוג. אתה כאן ארבעה ימים‬ ‫ואתה לא מכיר אותי.‬
‫היי…‬
‫תיזהרי בחצייה, אוקיי?‬
‫אני יכולה לדאוג לעצמי.‬
‫זו לא אשמתי שאני מי שאני, אתה יודע?‬
‫את צודקת.‬
‫זה הדבר היחיד שיש לנו במשותף.‬
‫לא בחרנו איפה נולדנו.‬
‫אדוני השר, גבירתי.‬
‫אחות מצאה אותו לפני שעה.‬
‫במשרד שלו.‬
‫זה לא מחזה נעים.‬
‫אולי כדאי שתחכי בחוץ.‬
‫לא.‬
‫- מדען ראשי -‬
‫עלמה, את בסדר?‬
‫את רוצה לעזוב?‬ ‫-לא.‬
‫זו האחריות שלי.‬
‫עלמה.‬
‫לכי, בבקשה.‬
‫לכי.‬
‫זה מאוד מכביד עליה.‬
‫קודם הילדים, ועכשיו… זה.‬
‫הם היו קרובים?‬
‫עלייך לחקור כל סימן לפשע.‬
‫קודם, גילינו את הילדים.‬
‫עכשיו הוא תולה את עצמו.‬ ‫זה ממש כמו וידוי חתום.‬
‫לפעמים הדברים אינם כפי שהם נראים.‬
‫אל תדאג. אני אעדכן אותך.‬
‫כן, בבקשה.‬
‫עלמה.‬
‫אני באמת מצטער.‬
‫אם אתה מתנצל, זה אומר שלא האמנת לי.‬
‫אל תגידי את זה.‬
‫אני מצטער שהכול נגמר ככה.‬
‫עבדנו יחד במשך שנים…‬
‫איך יכולתי לדמיין?‬
‫אנחנו אף פעם לא באמת מכירים אנשים.‬
‫נכון?‬
‫אני לא יודעת במי לבטוח, לואיס.‬
‫בי?‬
‫לא?‬
‫לפחות הילדה חזרה להורים שלה.‬
‫מסכנה.‬
‫- העתיד שייך לנו -‬
‫דניאלה!‬
‫את בסדר?‬
‫מי התינוק הזה?‬
‫תיכנסי.‬
‫אני אספר לך הכול.‬
‫הוא רעב.‬
‫הוא בן פחות מארבעה חודשים.‬
‫הוא מלוכלך, הוא בטח מאזור שתיים.‬
‫אל תגיד את זה, סרחיו.‬
‫רבים מאיתנו חיים באזור שתיים.‬
‫הוא לא חיוור קצת?‬
‫אל תגידו לי שגם הוא חולה!‬ ‫-לא, אני חושב שהוא רק רעב.‬
‫"אני חושב…"אני לא מתקרבת אליו.‬ ‫וגם אתה לא, סרחיו. בוא הנה.‬
‫אני לא רוצה שכולנו נחלה.‬
‫הוא לא נדבק, אל תדאגי.‬
‫תינוקות לא נדבקים או מעבירים את הנגיף.‬
‫את רופאה עכשיו?‬
‫אם אימא שלך תראה את זה,‬ ‫נצטרך לחטא את כל המטבח.‬
‫תקשיבי, דניאלה, מה תעשי עם התינוק?‬
‫אני מניח שהוא שייך למשפחה.‬ ‫-סרחיו!‬
‫אתה כאן? בוא.‬
‫אתה צריך משהו, אדוני?‬
‫מי התינוק הזה?‬
‫דניאלה הביאה אותו מאזור שתיים.‬
‫אבל אסור להגיד שהוא מלוכלך.‬
‫התכוונתי לספר לך.‬
‫אני אהיה שם בעוד עשר דקות.‬ ‫תתחיל את הפגישה. אני בדרך.‬
‫אני הולך.‬
‫יבואו לקחת את התינוק.‬
‫מה? מי בא?‬
‫בית יתומים.‬
‫בית יתומים? תינוק מסכן!‬
‫תינוק לא מתועד מאזור שתיים.‬
‫תינוק של חברה כביכול, שאת שמה את לא אומרת.‬
‫להתקשר למשטרה?‬
‫לספר להם עליו ושאת מכירה את אימו?‬
‫הם יגידו לי את מה שאת לא מוכנה לומר.‬
‫אבל, אבא…‬
‫זה גורלו של התינוק.‬
‫מה חשבת לעצמך?‬
‫מה שלומך, מרתה?‬
‫סיימתי שני דפים.‬ ‫-תני לי לראות.‬
‫תראי לי, יקירה.‬
‫מושלם! את חכמה כמו אימא שלך.‬
‫היי, אמיליה.‬ ‫-זה הדוד שלך.‬
‫מרתה!‬ ‫-דוד אלכס!‬
‫לעזאזל!‬ ‫-היי! אל תקלל.‬
‫סליחה! התגעגעתי אלייך נורא.‬
‫ידעת את זה?‬ ‫-כן.‬
‫באמת? כמובן שהתגעגעתי.‬ ‫-תפסיק!‬
‫חתיכת ראשנית קטנה!‬ ‫-סבתא, תגידי לו להפסיק. תפסיק!‬
‫זה כואב.‬
‫מה כואב לך?‬ ‫-כלום.‬
‫תני לי לראות איפה כואב.‬
‫כאן.‬ ‫-בבקשה, אל תספרי לאבא.‬
‫לא?‬ ‫-בסדר.‬
‫מי דקר אותך כך, חמודה?‬
‫הם היו רק חיסונים.‬
‫חיסונים? בשביל מה, מתוקה?‬
‫זה בגלל שאני דגימה ייחודית.‬
‫מה?‬
‫מי אמר לך את זה?‬
‫במקום הרפואי ההוא.‬
‫לילה אחד, כשחזרנו לחדר השינה,‬
‫חברי פליפה ואני ברחנו.‬
‫הלכנו למקום…‬
‫שבו הגברת והאיש בחלוק הלבן‬
‫הסתכלו על תמונות.‬
‫- דגימות ייחודיות -‬
‫- שם‬ ‫תאריך לידה -‬
‫תמונות של הילדים שהיו שם.‬
‫היה כתוב שאנחנו דגימות ייחודיות.‬
‫הם כל כך יפים…‬
‫מה זה "ייחודי"?‬
‫טוב, זה משהו שאנחנו כבר יודעים.‬
‫שאת ילדה מיוחדת מאוד, מותק.‬
‫ילדתי.‬ ‫-אני אפתח.‬
‫איריס?‬
‫איפה התינוק?‬ ‫-דניאלה לקחה אותו.‬
‫איריס?‬
‫מזמן לא התראינו.‬ ‫-נכון.‬
‫אבא שלי מוסר ד"ש.‬
‫תודה. בחזרה.‬
‫איך מצאת אותנו?‬
‫באתי לכאן הרבה פעמים‬
‫עם אבא שלי.‬
‫כל הפגישות התקיימו כאן כשהייתי בת חמש.‬
‫מה קרה, איריס?‬
‫למה את כאן?‬ ‫-התינוק.‬
‫אביו מחכה בצד השני.‬ ‫אנחנו חייבים לקחת אותו בטרנספורט הלילה.‬
‫אותו טרנספורט שלא היה בו מקום לבתי?‬
‫אני ממש מצטערת.‬
‫אלכס,‬
‫תוכל להביא את התינוק?‬
‫אני?‬
‫התינוק חייב לעזוב.‬
‫אולי לא תהיה הזדמנות נוספת במשך חודשים.‬
‫הוא יכול ללכת…‬
‫כל עוד יהיה מקום לבת שלי הלילה.‬
‫תצטרכי מישהו שייקח את התינוק.‬
‫אם אני צריך להביא אותו ולהסתכן באזור אחת,‬ ‫נצטרך פיצוי.‬
‫אני אצטרך לבדוק.‬
‫כמובן. תעשי זאת,‬
‫אך תגידי לאביך שזה לא נתון למשא ומתן.‬
‫זה בשבילך.‬ ‫-מה זה?‬
‫התיק מהמדען בממ"ר.‬
‫קראת את זה?‬
‫בן זונה.‬
‫מאשים אותי במה שקרה לילדים.‬
‫את חייבת להיפטר מזה.‬
‫תשרפי את זה.‬
‫ואל תדאגי.‬
‫כי זה…‬
‫הדוח הרשמי.‬
‫רק המדען קרא את מה שיש בזה.‬
‫אין לי מילים להודות לך.‬
‫למען בריאותכם,‬ ‫אין מעבר למי שלא עבר בדיקה רפואית…‬
‫היי, ילד.‬
‫אתה חדש, נכון?‬ ‫-אני?‬
‫כן.‬ ‫-מה?‬
‫אף פעם לא ראיתי אותך פה.‬ ‫-לא?‬
‫הייתי מחוץ לעיר לזמן מה, אז…‬
‫זה יומי הראשון כאן.‬ ‫-כן? איזה גן קיבלת?‬
‫קלאסי, עם עצים ופרחים, אתה יודע.‬
‫מרכז רשמי או בית פרטי?‬ ‫-סליחה?‬
‫אתה, חכה לי.‬
‫הכניסה אסורה בהחלט לכל מי שחולה…‬
‫צוהריים טובים. אני אלכס.‬
‫באתי לראות את אחי, הוגו. הוא עובד כאן.‬
‫כן, ואסור לך להטריד אותו בעבודה.‬
‫זה חשוב מאוד.‬
‫ובכן, תגיד לי, אני יכולה להעביר את המסר.‬
‫הוגו!‬
‫סליחה.‬
‫למה אתה כאן? מה קרה?‬
‫לא, תירגע. איפה ג'וליה ודניאלה?‬ ‫אנחנו חייבים לדבר.‬
‫אני מצטער, רוזה! זה לא יקרה שוב!‬
‫קדימה.‬
‫אלכס, מה קרה?‬
‫איפה התינוק?‬
‫ישן. אבי התקשר לבית יתומים שייקח אותו.‬
‫בסדר.‬
‫החוצה, כולם. אתם לא יכולים לדבר כאן.‬ ‫-רגע אחד, רוזה.‬
‫לא, החוצה. אתם לא יכולים להיות כאן.‬
‫תסלחי לנו לרגע, בבקשה.‬
‫בסדר.‬
‫אני לא רוצה לדעת.‬
‫לתינוק יש אבא.‬ ‫-יופי!‬
‫שמחכה בצד השני.‬
‫יופי.‬ ‫-אלה חדשות טובות.‬
‫עלינו לקחת אותו. יש טרנספורט שיוצא בקרוב.‬
‫אני אלך להכין אותו.‬
‫ג'וליה, יש מקום גם בשבילך.‬
‫מה?‬
‫הם רוצים שתיקחי את התינוק.‬
‫אני?‬
‫עכשיו?‬
‫הם רוצים שאבוא, עכשיו?‬
‫לעזאזל!‬
‫אני לא יכולה אפילו להיפרד מאימי?‬
‫או ממרתה?‬
‫זה פזיז מדי, אלכס.‬
‫חייב להיות זמן…‬ ‫-הוגו.‬
‫מאוחר יותר.‬
‫כולנו בסכנה עם כל רגע נוסף שהיא נשארת.‬
‫אולי לא תהיה הזדמנות נוספת.‬
‫היי!‬
‫לאן אתם הולכים?‬
‫בואו הנה.‬
‫תישאר כאן.‬
‫מה יש לך שם?‬
‫לעזאזל!‬
‫קטנצ'יק?‬ ‫-כן, תינוק.‬
‫היית בהיריון?‬ ‫-לא.‬
‫מזל טוב!‬
‫לא… זה סיפור ארוך.‬
‫עלינו ללכת, סליחה.‬
‫אכפת לך…‬
‫לא לציין את זה להורים שלך?‬
‫בבקשה?‬
‫שפתיי חתומות.‬
‫תודה.‬ ‫-חתומות.‬
‫אני אקח את זה לקבר.‬
‫בואי.‬ ‫-רק…‬
‫תקראו לו על שמי.‬
‫מתי אראה אותך שוב?‬
‫בקרוב.‬
‫מתי?‬
‫לא יודעת. בקרוב.‬
‫מתי?‬
‫כשאוכל להתחמק, אבוא.‬
‫מה יקרה אם בעלך יראה את המסמכים שנתתי לך?‬
‫הוא לא היה עושה מה שעשיתי במענך.‬
‫הוא לא אוהב אותך כמוני.‬
‫אנחנו נשואים כבר 20 שנה.‬
‫מה אתה מבין?‬
‫רוזה!‬
‫אדוני.‬
‫האם אנשי בית היתומים באו?‬
‫מה העניין?‬
‫אתה צריך לדבר עם הבת שלך.‬
‫תכינו תעודות זהות‬ ‫למקרה שנעבור בנקודת ביקורת.‬
‫אני מניח שלתינוק יש מסמכים.‬
‫לא ייאמן…‬
‫למען ביטחונכם, אנא הכינו את רישיון המעבר‬
‫ואת מסמכיכם לרשותם של אוכפי החוק.‬
‫איזה תינוק חמוד.‬ ‫-נכון.‬
‫הבן שלך?‬
‫כן. אנחנו עובדים אצל שר הבריאות.‬ ‫רצינו להראות לו את התינוק.‬
‫הם לא פגשו אותו.‬
‫נכון? הם עוד לא פגשו אותך.‬
‫אישורי מעבר.‬
‫נכון…‬ ‫-כמובן.‬
‫תודה.‬
‫זה מעבר זמני. קוד היציאה לא הופעל.‬
‫מה?‬
‫איפה אתה עובד?‬
‫אני…‬ ‫-הוא עובד איתנו.‬
‫אצל השר?‬ ‫-כן.‬
‫כן, רק התחלתי… היום… בתור…‬
‫גנן.‬ ‫-זה יומו הראשון.‬
‫תקשיב.‬
‫זה יומו הראשון.‬ ‫המעסיקים שלנו לא היו בבית.‬
‫האם זה חיוני להפעיל את קוד היציאה?‬
‫בואו אחריי.‬ ‫ -תקשיבו…‬
‫שלושתכם.‬
‫למה שלושתינו? אני היחיד בלי אישור.‬
‫הם יכולים לעזוב.‬
‫בבקשה, תיזהר.‬
‫מה? הם לקחו אותו?‬
‫דניאלה, תגידי לי מה קורה עכשיו.‬
‫אל תדאג, אבא. לתינוק יש אבא.‬
‫הם מוסרים אותו, זה הכול.‬ ‫-את יודעת במה הסתבכת?‬
‫במה כולנו הסתבכנו? ובשביל מה?‬
‫המצב קשה שם.‬
‫אנחנו חייבים לעשות משהו.‬ ‫-המצב…‬
‫הכי טוב שיכול להיות.‬
‫אינך יודעת מה המדינה עברה כדי להגיע לכאן.‬
‫כן.‬
‫ביקורת הגדר בטלפון, אדוני.‬
‫זה דחוף. רוצים לדבר איתך.‬
‫כן, מה העניין?‬
‫כן.‬
‫הבנתי.‬
‫בסדר.‬
‫אני כבר בא.‬
‫החברים שלך והתינוק נתפסו.‬
‫למה ציפית?‬
‫אתה מכיר אותם?‬
‫כן… שלושתם עובדים בשבילי.‬
‫תני לי את התינוק.‬
‫התינוק הזה שייך להם.‬
‫הם ביקשו ממני להיות הסנדק.‬
‫שנלך?‬
‫- תחת הנחיית הנשיא‬ ‫אנו נבטיח את העתיד -‬
‫זה כאן?‬
‫כן.‬
‫אשתי אמרה לי שקיבלתם את הבת שלכם בחזרה.‬
‫כן.‬
‫אני שמח מאוד.‬
‫תודה רבה.‬
‫תודה.‬
‫לא רק שיש לך את העיניים של אימך,‬
‫יש לך גם את היכולת שלה…‬
‫להסתכל עליי בדממה,‬
‫כאילו שאין צורך במילים.‬
‫נתראה מחר.‬
‫בהצלחה, בסדר?‬
‫להתראות.‬
‫קדימה.‬
‫בתי בטח תוהה אם עזרתי לך או דיווחתי עליך.‬
‫אפשר לשאול למה עזרת?‬
‫לא, אי אפשר.‬
‫הנה האישורים והמסמכים.‬
‫מהר, אתם חייבים ללכת.‬
‫את תסעי עם המטען.‬ ‫-אוקיי.‬
‫זה לא יהיה נוח.‬
‫יש לך פורמולה ומים?‬ ‫-כן.‬
‫אתם יוצאים בעוד חמש דקות.‬
‫תני לי אותו.‬
‫כן.‬
‫קחי את זה.‬ ‫-כן.‬
‫אחי נתן לי את זה. זה מאימא שלך.‬
‫תקראי רק כשתהיי בטוחה.‬
‫אימא שלי…‬
‫תמיד עם החוקים שלה.‬
‫לא אראה אותה שוב.‬
‫אל תחשבי ככה.‬
‫אולי, כשהמצב ישתפר…‬
‫אני בטוח שנוכל לבוא לבקר.‬
‫או שתוכלי לחזור.‬
‫אני בטוח שניפגש שוב, ג'וליה.‬
‫זה לעולם לא יקרה, הוגו.‬
‫זה לא יקרה.‬
‫קדימה, בואו נלך.‬
‫עליי ללכת. תגיד לאימא שלי ולמרתה‬ ‫שאני אוהבת אותם.‬
‫שמרי על עצמך.‬ ‫-כן.‬
‫תודה.‬
‫אני אקח אותו.‬
‫אכפת לך אם אחזיק אותו עוד קצת?‬
‫אני אוהבת לעשות את זה.‬
‫את יודעת, אנחנו נפגוש את הנכד שלנו.‬
‫בהצלחה.‬ ‫-תודה.‬
‫בתי היקרה,‬
‫את הדבר היחיד שנשאר מהתקופה‬ ‫שבה הייתי מאושרת.‬
‫היום שבו את ואחותך נולדתן‬ ‫היה היום המאושר בחיי.‬
‫יותר מאושר מסיום לימודיי,‬
‫או כשאבא שלך אמר לי שהוא אוהב אותי.‬
‫אבל אז, העולם השתנה.‬
‫הוא נעשה אפל ועוין,‬
‫כאילו שהיינו במציאות חלופית.‬
‫- העתיד שייך לנו -‬
‫אני לא רוצה לאבד אותך, יקירה.‬
‫לכן אני מבקשת ממך ללכת.‬
‫כל עוד את חיה, אהובתי,‬ ‫העולם הוא מקום טוב יותר.‬
‫שלך, אימא.‬
‫ערב טוב.‬
‫אימא.‬
‫אבל, ג'וליה…‬
‫אני מצטערת.‬
‫אני מצטערת, אימא. אני לא יכולה!‬
‫אעדיף למות לצידך מאשר לעזוב אותך.‬
‫את עקשנית כמו אבא שלך.‬
‫מה שלום מרתה?‬
‫היא ישנה. תירגע. הייתי איתה כל הזמן.‬
‫מרתה?‬
‫מרתה, תפתחי.‬
‫מרתה!‬
‫מה אתה עושה?‬
‫מרתה…‬
‫מה קרה?‬ ‫-מרתה, את בסדר?‬
‫מרתה, מותק!‬
‫זה בסדר. הוא הלך.‬
‫מותק, תזכרי לקרוא לדודה ג'וליה "אימא".‬
‫את תהיי נהדרת.‬
‫חכה, אבא! ראית את זה?‬
‫לא עכשיו, דניאלה.‬ ‫-ידעת!‬
‫הממשלה הלאומית העלתה את כוננות הביטחון‬ ‫לרמה חמש.‬
‫עוד מישהו יודע?‬ ‫-השר עזר לנו.‬
‫אף אחד לא ידע שהם עוזבים!‬
‫אני יודעת שאת ג'וליה. את מריחה כמוהה.‬
‫אפשר לבדוק שהילדה בסדר?‬ ‫-לא.‬
‫זהירות… בסדר!‬ ‫-עצור.‬
‫אתה תנפץ הכול.‬
‫לא, בבקשה.‬
‫יש לנו סיבה לחגוג.‬
‫שלב חדש עומד לפנינו.‬
‫נרים כוסית לחיסול הנגיף.‬
‫העתיד שייך לנו.‬ ‫-העתיד שייך לנו.‬
‫האג'נדה הנסתרת היא‬ ‫שהם רוצים להרוג אנשים רבים, לואיס.‬
‫מישהו יצליח לעשות זאת כאן.‬
‫אני לא אוהב את מה שאתה רומז.‬