Koprodukcija Španije, Francuske i Nemačke
Još od malih nogu bio sam opsednut potragom za savršenstvom.
Verovatno zato što je „savršenstvo" bila reč
koju su moji profesori na arhitekturi svo vreme ponavljali.
Tokom mojih ranih godina kao arhitekte,
postao sam opsednut dizajniranjem lepih zgrada, proporcionalno tačnih.
Ali pre 20 godina,
prošao sam ogromnu krizu
što me je nateralo da preispitam smisao svog rada.
Neugodna istina je ono što nazivamo "arhitektura"
zapravo posao dizajniranja
za najbogatiji 1 % stanovništva.
Nije pogrešno samo u pogledu socijalne pravde,
već kao i pogrešna poslovna strategija.
Pre 15 godina odlučili smo da promenimo primaoce naših projekata,
i otputovali smo u Ruandu sa ciljem
izgradnje bolnica.
Tamo smo pronašli porodilište zbog kojeg su majke postajale bolesne
zbog neispravnog dizajna. Pravi paradoks, zar ne?
Ako znamo da jednostavan pogled na prirodu može radikalno poboljšati zdravlje,
zašto onda ne dizajnirati bolnicu u kojoj svaka porodica ima svoj pogled?
Projektovanje bolnica po toj logici bilo je presudno, ali...
pomažući stvarnoj zajednici da je izgradi svojim rukama
bilo je jedno od najbogatijih iskustava u celom mom životu.
Pre 20 godina,
nakon ozbiljne lične krize,
shvatio sam da savršenstvo u arhitekturi
nije u izgradnji prelepih zgrada.
Iskreno verujem da sjajna arhitektura može izlečiti
sve dok je usredsređena na ono što je zaista neophodno i zaboravlja sve ostalo.
Kao što je rekao Antoan de Sent-Ekuperi,
"Savršenstvo se postiže kad nema više šta da se doda,"
"ili kad više nema šta da se oduzme ".
Hvala vam.
SAVRŠENI NEPRIJATELJ
Hvala vam mnogo.
Ćao.
Da, da, naravno.
Za Konča, izvolite.
Dobro, dobro, izvinite, dame i gospodo.
Morate nas izviniti.
Moram da povedem gdina Angusta sa sobom, inače će propustiti let.
Hvala vam mnogo.
Hajde.
Vaš auto je ovde.
U redu.
Hvala vam što ste došli u Pariz. Znam da ti se ne sviđa.
Kako bi mogao? Ne znate ni šta je sunce.
Još je nosiš, Džeremi?
Ne mogu je zaboraviti, Žan.
Pa, bilo je dovoljno dugo. Napustila te je pre 20 godina.
Možda mi treba odmor, malo odmora.
To govorim mesecima.
Radite previše. Izađi, upoznaj ljude.
Moram da idem.
U redu.
Izvinite. Zdravo?
Halo, molim vas?
Hej, žao mi je što vas uznemiravam,
ali zapravo niko ne obraća pažnju na mene.
Ne se niste slučajno uputili na aerodrom?
Pa, ako nam saobraćaj dozvoli.
Ovo je tako neprijatno, ali propustiću let
i nema nijednog slobodnog taksija.
Smeta li vam ako se zamolim za vožnju?
Žao mi je, nisam htela da vam smetam.
Hajde, uđite.
Da?
Da!
O, Bože, hvala, hvala!
Uđi. Ne obraćaj pažnju na njega.
Hvala. Natopljena sam.
Vidim.
Džeremaja Angust?
Jeste li bili na mojoj konferenciji?
Ne. Vaše ime je na toj knjizi u vašoj torbi. - Naravno.
A takva je i adresa u Varšavi? - Da, Varšava.
Ja sam Teksel. Ja sam Teksel Tekstor. Holanđanka sam.
Vau.
Šta, jeste iznenađeni mojim imenom ili činjenicom da sam Holanđanka?
Vaše ime.
Da, nekako čudno, pretpostavljam.
Da, jeste. Ali ilepo zvuči.
Pa sranje, vi ste prva osoba koju sam upoznala
kojoj se sviđa moje ime.
Jeste li znali, da je Tekstor... sranje!
Šta se desilo? - Moj kofer.
Imali ste jedino tu torbu kad ste ušli.
Hej, zaustavite auto, molim vas!
Zašto? - Dođavola.
Znam gde sam ga ostavila. Na uglu je gde ste me pokupili.
A moj pasoš je tamo.
Stavila sam ga pored vrata da bih ga zaštitila od kiše.
Hoćete li propustiti let?
Da, bojim se. Već sam u vremenskoj stisci.
Ok, vidi, u redu je. Vratiću se peške nazad.
Možete li uzeti taksi?
Provela sam sat vremena tražeći slobodan.
Hvala. - Da.
Isuse, mogao je da izađe napolje.
Upravo je izgubio napojnicu.
Hvala.
Želite li da znate zašto sam dobila ime Teksel?
Pretpostavljam da se mojim roditeljima zaista svidelo ostrvo Teksel.
U Holandiji je. Znate li za njega?
Čuo sam za njega, da.
A prezivam se Tekstor.
A Tekstor potiče od latinskog „tekere", što znači tkati.
Dakle, to u osnovi zajedno znači satkane reči.
Ali, znate, više volim grandioznije značenje poput "Onaj koji tkaje tekst".
Zanimljivo. - Znate, šteta je zbog ovog prezimena što nisam pisac.
Uvek možete početi.
Mislite tako?
Stigli smo.
Moram da požurim. Drago mi je da smo se upoznali.
U redu.
Hej! Srećno!
Sranje.
Zdravo, Žan. Naišao sam na neke probleme na putu do aerodroma i propustio sam let.
Ozbiljno, želiš li da dođem?
Ne, ne, ne. Ne treba mi društvo za 2 sata. Mogu to da izdržim.
Nazovite me ako ti nešto zatreba.
Da, u redu, ćao.
Uživajte u svom aerodromu.
Dobrodošli u VIP salon, gdine.
Hvala vam.
"Angust nije učinio ništa drugo nego objasnio
ono što smo već čitali u njegovim knjigama. Razočaravajuće".
Propustili smo letove.
Moramo samo da sačekamo.
Kakva je tvoja knjiga?
Ne čitam knjigu.
Oh, da, razumem. Takođe ne mogu da čitam kad je toliko ljudi u blizini.
I mrzim aerodrome. Zar vi ne? - Žao mi je...
Kažu da na aerodromima upoznajete zanimljive ljude,
ali znate kakve ljude ovde susrećete?
Ne.
Kakve?
Svi su rukovodioci na poslovnim putovanjima,
i, poput poslovnog putovanja, potpuno je odbijanje samog putovanja.
Mislim da su to trebali nazvati komercijalnim raseljavanjem.
Zar ne mislite tako? - To je zanimljiv koncept.
Da, zanimljivo je,
iako sam prilično sigurna da ste ovde na službenom putu.
Ne baš.
Pa, definitivno niste ovde na odmoru.
Istina je da mi se baš ne da razgovarati.
To je bezobrazno. - Šta?
Mislim da si prilično bezobrazno.
Ne razumem vas. Doveo sam vas ovde i zbog toga sam propustio let.
Da, pa i ja sam propustila moj.
A sad me gnjavite.
Toliko neprijateljstva.
Ko ste vi?
Žao mi je. Ja sam Teksel. Ja sam Teksel Tekstor. Holanđanka sam.
I šta dođavola želite od mene?
Žao mi je, ali razgovor nije zabranjen.
Ne mogu da vas sprečim da pričate, ali ne možete da me primorate da odgovorim.
Ok, pretpostavljam da ću morati da vam kažem nešto o sebi.
Hoćete li me naterati da napustim ovaj salon?
Ne, molim.
Zašto ovo radite?
Jer mi se tako sviđa.
I osećam se kao... - Udario me u lice.
Nisam hteo da kažem...
Ne morate. Ja mogu reći.
Ali usput, fizičko kažnjavanje nije legalno,
i udariti ženu povrh toga,
to je posebno tabu.
Imate neku veću ambiciju od uznemiravanja ljudi?
Ne.
Pa, znam. - Ne, nemaš.
Kako znaš?
Izgledate kao biznismen i zarađujete puno novca
nije baš velika ambicija.
Nisam biznismen. Ja sam arhitekta.
Stvarno?
Pogledajte oko sebe.
Ovo je moj rad.
Vau!
Zaista ste arhitekta?
Vidiš li taj model?
A mi smo... ovde?
Ne, ovde smo.
Oh... jeste li bili zadovoljni rezultatom?
Ne baš. Bilo je to davno.
Uglađivao sam svoj stil tokom godina,
Mislim da je originalni dizajn imao nepotrebne elemente, prostore...
Savršenstvo se postiže kad nema više šta da se doda,
ali kad nema više šta da se oduzme.
Jeste li sigurni da niste bili na mojoj konferenciji?
Ja? Ne...
Pa, mislim da je ova zgrada neverovatna.
Hej, idemo na piće.
Ne, hvala, imam puno posla...
Molimo vas. Slušaj, znam da sam vam dosađivala i da ste propustili let.
Nema potrebe. - Nemojte da se osećam loše. Koktel?
Shvatiću taj osmeh kao da.
Doćite.
Imam pitanje. Zašto ste mene izabrali za uznemiravanje?
Inspirisali ste me.
Mislim da postoji određena dostupnost o vama.
Ne zavaravajte se. Nisam dostupan.
Oh, nemojte me pogrešno shvatiti. Izgledate znatiželjno oko stvari.
Radoznao? - Zapravo,
Mislim da gorite od želje da saznate moju tajnu.
I stvarno mislite da me toliko zanima da čujem vašu.
Oh da.
Recite mi... jeste li skad ikoga ubili?
Izvinite?
Ubio sam nekoga kad sam bila mala.
Sad se šalite?
Vidim da vas sada zanimaju moje priče.
Savršeno.
Onda ću vas zamoliti da zatvorite oči
i vizualizujte priču koju ću vam ispričati
potpuno detaljno.
To je trodelna priča, prva odvratna,
drugi zastrašujući, a treći će se završiti ljubavlju.
Jeste li spremni?
Da naravno.
Mora da sam imala oko 10 godina.
I živela sam u predgrađu Roterdama
u malom domu sa mojom majkom, njenim mužem i naše tri mačke.
Znam šta mislite. Odrastao sam u takvom kvartu.
Uvek čuješ komšije.
Ne, sranje! - Šta nije u redu?
Kakvu vrstu zgrade zamišljate? - Koga je briga?
Zamišljate zgradu iz vremena kada ste bili dete, zar ne?
Da. Tipična komunistička zgrada.
Ok, vidi, normalno je. Kada čujemo priču,
koristimo slike sopstvenih sećanja da bismo sastavili sliku.
U osnovi postajemo poput arhitekata priče.
To je mudro zapažanje.
Da, ali uveravam vas
vaša zgrada nije bila poput one u kojoj sam živela.
Jer sam živela u kamp-kućici
u kampu daleko od grada.
Sećate se da sam vam rekla da će prvi deo moje priče biti odvratan?
Kad sam bila mala, hrana mi je uvek predstavljala problem.
Nisam mogao da podnesem puno tekstura i ukusa,
a niko u mojoj porodici nije mogao da kuva,
tako da je riba ili bila previše trula ili je meso bilo zaista žilavo
a moja majka je sve vreme kuvala i Fatso je sve to završio.
Ko?
Oh, tako sam nekada zvala očuh,
jer je uvek jeo i znao je da pravi veliku buku.
Bilo je odvratno. Uvek sam sedeo tamo u tišini. Bila sam vrlo tiho dete.
Oh, na stranu, 3 mačke su bile lutalice, a ne pedigrirane.
Zamišljao sam vas sa naočarima.
To je stereotip. Ali da, imala sam naočare.
I sa tužnim licem.
U pravu ste. Kad dete ne oseća ljubav, njegovo lice to ne može sakriti.
Niko vas nije voleo?
Moja majka mi se obraćala samo da mi kaže da jedem.
I pokušao sam, zaista, jesam.
Pojesti.
Ali svaki put kad bih progutao, nisam mogao ništa da spustim.
Fatso bi ustao i ošamario me po licu.
A tvoja majka nikad ništa nije rekla?
Ne. Ona je smislila novu strategiju.
Svaki put kad nisam dovršio tanjir,
Dobio sam posao da pripremim obroke za mačke.
Znate šta vole da jedu?
Limenke ljigave hrane za mačke,
sav taj ostatak mesa, a ponekad i zečja creva pomešana zajedno sa pirinčem.
Bolje od premlaćivanja?
Ne. U stvari, više sam volela batine
jer sam sve to morala pripremiti svojim rukama.
Inače je glupe mačke ne bi pojele.
Je li nova kazna donela neko dobro?
Ne. U stvari, jednog dana,
dogodilo se nešto nezamislivo.
Mačke su mijaukale i mijaukale,
i oni su ludovali pred mojim nogama.
A onda sam odjednom uzeo šaku.
Kako odvratno. - Mm-mm.
Bilo je ukusno.
Nikad nisam okusila ništa tako dobro,
ali bila sam prestravljena.
Znala sam da nekako nisam ja ta koja to želi da jede.
Bilo je to kao da me je na to naterao unutrašnji neprijatelj,
unutrašnji neprijatelj hiljadu puta moćniji od slabaša poput Boga.
Ne verujem u Boga.
Ok, u pravu si. Nema definitivnog dokaza o postojanju Boga,
ali dokaz neprijatelja iznutra je opipljiv.
To je ono što vam svakodnevno prelazi put uništavajući sve što vredi.
To je ono što otkriva svu vašu usamljenost
i to svih vaših prijatelja.
To je ono zbog čega se osećate zgađeni samim sobom.
Znašte šta? Postoje lekari za slučajeve poput vašeg.
Žao mi je, ne želim više da vas uznemiravam.
Hej, sačekaj.
Žao mi je.
Jesi li gladan?
Šta?
Ne znam za vas, ali umirem od gladi.
Ovo je lični poziv za gdina Antonija Karizosu.
Molim vas, gdine Karizosa, idite do kapije F12. Hvala.
Jesam li nešto propustio ili se u toj priči
ne spominje ništa o tome da ste nekoga ubili?
Stižem do tog dela.
To je bio samo uvod.
Bilo je apsolutno neophodno.
Naravno.
Vidite, imala sam oko 12 godina
i bila je jedna devojka u mom razredu koja se zvala Felin.
Bila mi je jedini prijatelj. Lepa, šarmantna, zabavna,
nije najpametnija u razredu, ali je dobila dobre ocene.
Bila je tamo najbolja baletska igračica.
Sad, to je u mojoj školi bilo ključno za popularnost.
Tako je bilo i sa mojom školom sa sportom.
Frank Hofman je bio najpopularniji. Svi su ga obožavali.
Da, bio si ljubomoran na njega. - Ja? Ne.
Ma daj, Angust. Vidim vam na licu. Mrzeli ste dete.
Nimalo. Zapravo, bio je jedan od mojih najboljih prijatelja.
Zajedno smo igrali u ragbi timu. On je bio kapiten.
Ne. Sranje.
Šta nije u redu?
Kakvu vrstu škole zamišljaš?
Ne, ne opet.
Zamišljate školu iz detinjstva,
ali uveravam vas da su naše škole veoma različite.
Nosili smo uniforme i nikada nismo ni čuli za ragbi.
Moja škola je bila veoma različita. Bilo je to kao stara palata.
Siguran sam da ste upoznati sa holandskim barokom, zar ne?
Stvar je u tome što su svi obožavali Felin. Volela sam je.
Bila mi je prijateljica, ali duboko u sebi nisam mogla da podnesem njeno savršenstvo.
Oh, imajte na umu, bila sam slaba i bolesnog izgleda,
Želite li malo vode, gdine? - i uvek sam se trudila da udovoljim ljudima.
Želela sam da misle da sam prijatna i zabavna,
ali nikada nisam uspela. Ja nisam kao vi.
Ljudi me ne vole uvek.
Ma hajde. Naravno da vas vole.
Vaš vozač se ranije uznemirio kad me je pokupio. Mislim, pogledajte me.
U čemu je problem?
Ne možete stalno biti toliko politički korektni, Anguste.
Jednog dana dovešće vas u nevolju.
Mm.
Šta? - Morate li praviti toliko buke?
Izvinite, nemam vaše manire.
Stvar je u tome što sam počela sve više da mrzim Felin.
Znate, imala je sve.
Divan dom,
tone igračaka i porodicu koja ju je, znate, zaista volela.
Ali svaki put kad sam bila tamo, zaista sam
osećala potrebu da, znate, ostavim svoj trag.
I nije prestala da vas poziva?
Ne! Mislim da me je žalila.
I onda sam to uradila.
Uradili šta?
Pa, evo zastrašujućeg dela.
Jedne noći su se moja majka i Fatso svađali i vređali
i sklupčana u svom krevetu pokušavajući da pobegnem od buke,
ali to nisam mogao u autodomu.
Te noći imala sam drugačiji cilj.
Želeo sam da eliminišem Felinino savršenstvo.
Opet unutrašnji neprijatelj?
Baš tako.
Umri, umri, umri, umri... - Umri!
Zatim je sutradan nastavnik došao u razred.
Plie i protežu se i drže.
Preklopi, presavij...
Šta...
Šta se desilo sa njom?
Niste vi bili krivi.
Naravno da sam ja kriva.
Bila je savršeno dobro, a onda odjednom niotkuda,
umrla je od srčanog udara.
Da je tako lako ubiti, bojim se
na planeti ne bi ostalo toliko ljudi.
Ne sumnjam da je Felinina smrt bila moja krivica.
Ne postoji ništa moćnije od duha vođenog uverenjem.
Moja mržnja ju je ubila. Ali kasnije, izgubila sam tu moć.
Dakle, mislite da imate supersile?
Ne ismevajte me.
Upravo ste mi rekli da ste ubili malu devojčicu polumolitvom.
Šta ste očekivali?
Ok, u pravu ste. Ja nisam neka vrsta velikog kriminalca.
Cenim ove trenutke lucidnosti.
Morate shvatiti da sam u životu ubila samo dvoje ljudi.
To je osrednja cifra. Morate imati veće ambicije.
Demon krivice me je sprečio da nastavim dalje.
Posle drugog ubistva?
Da.
Jeste li dobro?
Umoran sam od svih ovih razgovora o demonima i ubistvima.
Imam puno posla.
U redu.
Želim vam prijatno veče. Čuvajte se.
Da, i vi.
Ovo je lični poziv za gdina Jošihita.
Idite do kapije F42. Vaš let za Frankfurt će uskoro krenuti.
Odakle vam taj nož?
Žao mi je, koji nož?
Isuse, Anguste, kako da nabavim nož ovde?
Ne radi to. Ima ljudi okolo.
Spustiću stopalo kad izvadite slušalice.
Hajde Anguste, ostala mi je još jedna priča,
i obećavam vam da je najbolja.
Ko ste vi?
Ja sam Teksel. Teksel Tekstor i Holanđanka sam.
To je sve?
Ne, ostala mi je još jedna priča.
Lagali ste me.
Znam da puno pričam, ali nikada ne lažem.
Bili ste na mojoj konferenciji i znali ste ko sam kad ste ušli u moj auto.
Vau! To je zaista šokantno. - Šta je?
Koliko ta devojka liči na mene.
Molim vas. Ona ima istu figuru. Nosi iste čarape. To ste vi.
Gledajte, kunem se, ne znam ko je ta devojka.
Žan? - Šta ima?
Možete li da proverite spisak ljudi koji su prisustvovali mojoj konferenciji
i da li postoji devojka po imenu Teksel Tekstor?
Teksel sa Ks? - Naravno, naravno, o čemu se radi?
Reći ću vam kasnije. Učini to za mene. Pričekaću.
Bože, ako me nađeš, toliko ću se uplašiti.
Na spisku nema Teksel Tekstor.
Ne, sačekaj sekundu, Žan. Šaljem ti fotografiju.
Ona je ona desno. Ima kovrdžavu plavu kosu i ima 20 godina.
Hej, nisam ja.
Definitivno je bila na mojoj konferenciji.
Jesi li dobro, Džeremi?
Da, dobro sam. Dobro sam. Samo me nazovi.
Sad razumem zašto, kao, ponavljate svoje ime iznova i iznova.
Laž uvek treba ponoviti više od istine u koju se veruje.
Jeste li znali da laž ima svoj glagol u skoro svim jezicima sveta?
Mentir, menteur, lugen, klamac... ali istina ne govori.
Da budem iskren. - To nije isto.
Biti iskren otkriva istinu koja je bila skrivena.
Ako vam kažem da je trenutno 19:00,
Nisam iskren. Samo govorim istinu.
Da, Žan?
Da, devojka na koju misliš je Alis Majers.
Mislim da je to ona. Alis Majers. Da ti spelujem?
Ne. A da li znate da li traže ličnu kartu na konferenciji?
Da naravno. Obično to rade ovde. Šta nije u redu? Jesi li dobro, Džeremi?
Da, dobro sam. Ne brini zbog toga.
Ako mi nešto zatreba, nazvaću te. Hvala ti.
Koje je tvoje pravo ime?
Teksel Tekstor, da ti napišem to?
Sad znam tvoje pravo ime.
Reci mi. Volela bih da znam ime moje bliznakinje u Parizu.
Vi već znate.
Oh, Bože, kakva noćna mora.
Pokažite mi pasoš.
Ne. Ako mi ne verujete, onda je to vaš problem.
Ako ste zaista Teksel Tekstor, ne biste imali problema da mi pokažete pasoš.
Želite li da čujete moju poslednju priču?
Pre nego što ste ušli u muško kupatilo
a posle toga kad ste stavili hranu na moju stolicu, šta ste tražili?
Angust, izvini, ali...
misliš li da vam se nabacujem?
Zar ne?
Šta?
Kao što vidite, moje ime je Teksel Tekstor
i ja sam Holanđanka.
I ne, ne nabacujem ti se.
Iako je moja poslednja priča o ljubavi.
Kad završite svoju priču, verujte mi, shvatiću šta se ovde događa.
Mm...
Možda.
Reci mi kakva je tvoja žena?
Oh, ne voliš je više.
Naravno da je volim. Zašto to govoriš?
Jer kad volimo nekoga, neumorno razgovaramo o predmetu svoje ljubavi.
Tada ne smeš nikog da voliš.
Oh, volim nekoga ko je uzvišen.
I zašto gubiti vreme gnjaveći stranca
ako biste mogli biti sa objektom svoje ljubavi?
Ne uzvraćaju mi ljubav.
Koristite svoje oružje zavođenja.
Pokušala sam. - Pokušajte ponovo.
Beskorisno je.
Kakva kukavica.
Ova osoba je mrtva.
Bili su veoma živi kad smo se upoznali.
Hm.
Anguste, ne gledajte me tako.
U pravu ste. Muškarac iz vaših snova je možda mrtav, ali to nije kraj sveta.
Nisam rekao da je to muškarac.
Je li to bila žena?
Zar je bitno?
Recite mi da li je to bio muškarac ili žena?
Mislim da ima nešto pomalo morbidno u tom pitanju, Anguste.
Nastavite, molim.
To je bilo prvi put da sam ikada zaista osetila da me neko privlači.
Svih tih godina bila sam toliko izatvorena u sebi,
moja majka se preselila kod jednog Rusa i ostavila je Fatsoa samog i uništenog.
A šta se desilo sa 3 mačke?
Umrle su bez dece.
A onda sam odlučila da se preselim u Pariz.
I tu sam upoznala najlepšu osobu u svemiru.
Gde u Parizu?
Volite li groblja, Anguste?
Postoji grobnica na groblju Monmartr koju smatram posebno dirljivom.
Odmah je pored groba Aleksandra Dime.
A tu je i statua na vrhu nadgrobnog spomenika
koji se srušio licem na zemlju.
Bila je tu osoba koja mu se divila sa potpuno istim licem.
Oh, jesi li izabrao muškarca ili ženu za mentalnu sliku?
Neću vam reći.
Anguste, hoćeš li se sada igrati sa mnom?
Kladim se da ste izabrali ženu.
Jednog dana skupio sam dovoljno snage da govorim.
Jeste li... jeste li bili model za skulpturu?
I šta je rekla?
Ova osoba se nije udostojila da mi odgovori.
Pa ipak, videla sam to lice...
Nikad se nisam oporavila od takve emocije.
Bilo je to kao potpuno savršenstvo.
Jednom te razumem.
Taj pogled me toliko duboko pogodio.
Nikada niste odbačeni od ljubavi svog života, Anguste.
Vi ste zgodan čovek. Ne znate kako je to
biti žedan i nemati pravo na piće.
Voda vam je uskraćena zbog činjenice da vam se jednostavno ne sviđa.
Zvuči kao silovatelj koji se pravda.
Zaista.
Znate, ima nešto zaista uzbudljivo u praćenju nekoga.
To je bukvalno kao da jurite za željom.
Trebali biste biti pisac.
Pa, onda bih vas upozorila, evo najuzbudljivijeg dela.
Oh
Ne može biti istina.
A onda sam odvukao njihovo beživotno telo
do obližnjeg panteona gde sam ih posmatrao.
Zavukao sam ruku ispod njihove suknje
i osetio sam njihovu toplu kožu, iako je napolju bilo hladno.
Još uvek su bile u nesvesti?
Tako sam i mislio.
I poslednje čega se sećam je da je neko vikao,
"Pozovite hitnu pomoć."
Bio je kraj decembra.
Pao je prvi zimski sneg.
Bila sam nevina, ali mislim da one nisu.
Muka mi je u stomaku. Vi ste ludi. Treba vam terapija.
Zašto bih išla kod terapeuta kad postoje aerodromi?
Zašto mi dovraga sve ovo govorite?
Je li to sve što imate da mi kažete?
Takođe sam potvrdio da je žrtva bila žena.
Da, bilo je prilično teško držati to u tajnosti za celu priču.
Ne kapiram. Osećate se krivim što ste jeli hranu za mačke
i ne osećate grižnju savesti zbog nečega ovakvog?
Laskalo mi je to što sam učinio. Dokazaa sam da ću za nju prekršiti zakon.
To što kažeš je odvratno.
Napali ste prvu osobu koju ste fizički poželeli.
A kad vam se s nekim priča, kao sa mnom,
na primer, namećete mi se.
Niste sposobni da osećate empatiju.
Tipično za ljude koji nisu bili voljeni kao deca.
Vidite? Zašto bih išala kod terapeuta kad imam vas?
To svakko zna.
Roditelji me nisu voleli.
Napustili su me, a kad nekoga voliš, to ne radiš.
Naravno, trebalo bi da vas sažaljevam, ali ne mogu.
Sve te godine nikoga nisam dodirnula niti volela.
Svakako je takva vrsta potpune apstinencije romantična.
Ti si najmanje romantična osoba koju mogu da zamislim.
Želite li da vam završim svoju priče, Anguste?
Ima li još?
Tek sam počela.
Pretraživala sam ulice Pariza.
Ulicu za ulicom. Kafić za kafićem.
Restorani, barovi, noćni klubovi, pekare,
sve što možete zamisliti.
Znam o čemu razmišljaš.
"Zašto si toliko opsednut tom ženom?
Na kraju ćete naći nekog drugog.
Verovali ili ne, i ja sam to jednom pomislio.
Glupo.
Onda jednog dana, 2 godine kasnije,
skoro sam odustala od potrage.
Sedela sam i jela svoj najomiljeniji hot-dog.
Prepoznala bih je među 4 miliona žena.
Vreme ju je samo učinilo lepšom.
Hej!
Pardon?
Žao mi je, jesmo li se već upoznali?
Oh, žao mi je mislim da nismo.
Kako vas ne bi prepoznala?
Ne znam. Imala sam dužu kosu.
Nosila sam naočare.
Možda me nije videla na sunčevoj svetlosti. Možda je to bilo to.
Jeste li sigurni da me se ne sećate?
Oh, tako mi je žao. Vrlo sam zaboravljiva.
Pretpostavljam da smo se upoznali preko mog muža.
Izlazimo ponekad na večeru sa ljudima koje poznaje.
Zovem se Teksel.
Teksel Tekstor, ja sam Holanđanka.
Oh, mislim da se sećam. Je li to bilo u Amsterdamu, možda?
Da.
Nekako me je zbunila sa Bergovim partnerom.
Kolega njenog supruga je rekao da su se jednom sreli u Amsterdamu.
Sad oboje živite ovde? - Da.
To je sjajno!
Možda vas dvoje jednom dođete na kafu.
Naravno. - Da. Sutra?
Sutra?
Da. Naravno.
Bilo bi lepo videti Berga ponovo.
Definitivno.
Bi li 17:00 sati bilo u redu?
17:00 je savršeno.
Adresa je Rue de Rome, 11.
3. sprat, vrata desno u 17:00.
Rue de Rome, 11, 3. sprat, vrata desno.
17:00. Shvatila sam.
U redu.
Vidimo se sutra. Vidimo se sutra. Zdravo.
I otišla sam do svoje garderobe, a zatim sam izvukla ovu odeću
koje sam zadržao samo za taj dan.
Skoro sam je bacila u đubre, ali
ko bi pomislio da sam posle dve godine ponovo pronašla svoju ljubav?
Da dolazim. Ko je to?
To je Teksel.
Ko?
Teksel Tekstor, pozvali ste me juče.
Da naravno.
Zdravo! - Zdravo!
Gde je Berg?
Berg je zadržan u kancelariji.
Da. Kaže da će navratiti malo kasnije.
Znate kako je živeti sa biznismenom.
Pričaj mi o tome. Hajde molim te.
Njen stan bio je veoma staromodan, vrlo buržujski.
Mislim da je dizajner morao biti vrlo pedantan.
Hm, je li vaš muž danas kod kuće?
Ne, radi popodne, pa smo danas samo ti i ja.
Želite li šećer, gđo Tekstor?
Ne. I molim vas, zovite me Teksel.
Jeste nazvani po ostrvu Teksel?
Da!
Znala je ostrvo Teksel.
Rekla sam joj da bih volela da budem njen vodič
sledeći put kad zajedno odemo tamo.
Šta radiš trenutno?
Radim kao slikar, uglavnom se bavim nakitom.
Mrzim to, znaš? Ćaskanje. Samo želim da pređem na hajku.
Sviđa li vam se Pariz?
Da, znate, sve više i više...
Rekla je tu liniju o stokholmskom sindromu u Parizu.
Ovde živim poslednjih 7 godina.
I provela sam pola vremena lažući sebe govoreći da mi se sviđa.
Ali znam da je to laž.
To je neka vrsta Stokholmskog sindroma u Parizu,
ali ipak Stokholmski sindrom.
Imati Stokholmski sindrom u Parizu.
Stokholmski sindrom... u Parizu.
Oh, kakav pojam.
Tako mi je laknulo što me niste zaboravili.
Šta hoćete od mene?
Došla sam ovde iz ljubavi. Tražio sam te sve ove godine.
Molim te, napusti moju kuću.
Nisam volela...
ili dodirnula bilo koga drugog svih ovih godina.
Molim te, mogu li te zagrliti?
Izađi!
Odbila me je.
A onda sam shvatila da se želi osvetiti.
Žao mi je, neću te povrediti, u redu?
Prvo mi reci svoje ime i onda me možeš ubiti.
Izađi!
Ako me ubiješ, zauvek ću nestati.
Ti si luda. Ubij se ako želiš da umreš.
Ne, ne, ne želim da umrem, u redu?
Trebaš da me ubiješ. Treba mi priča da ima kraj.
Nije me briga šta ti treba.
Oh! To nije baš lep odgovor.
Šta ako ti pomognem da me ubiješ, ha?
Kunem se da ću to učiniti. Hajde.
Uradi to! Hajde!
Umrla je pre nego što sam je mogla nazvati njenim imenom.
Žao mi je.
Sve ove godine, mislila sam o ženi iz snova
zvalo se nešto osrednje...
poput Sindi ili Rejmond ili Moniku, ali,
zapravo, imala je vrlo šarmantno ime.
Izabel.
Baš tako, bez ikakvog smisla,
Počinila sam savršen zločin.
Niko me nije video kako ulazim.
I sigurno nisam ostavila mnogo otisaka prstiju
jer je dokaz
Još uvek sam slobodna.
Ko ti je to rekao?
Kako to mislite?
Žao mi je, Anguste. Još nismo završili.
O čemu govori cela ova igra?
Mislite da je ovo igra?
Recite mi šta znate o Izabelinom nestanku.
Vau, znate Izabel? Sad to ja nazivam slučajnošću.
Prestani da se zajebavaš sa mnom!
U redu. U pravu si.
Ovaj susret nikako nije slučajnost.
Dođite ovde kao autor činjenica.
Prestani da se igraš sa mnom, ili se kunem da ću ti razbiti lice.
Reci mi šta znaš.
Želite da se udružite sa neprijateljem.
Ti nisi neprijatelj.
Branim svoje pravo da budem neprijatelj.
Šta zapravo stvarno želite ovde?
Još uvek ne znaš?
Reci mi šta.
Da umrem.
Ovo je lični poziv
za gdina Džeremaju Angusta.
Molim vas, gdine Angust, idite do kapije. Hvala.
Neko ko zna moju priču vam je rekao
da ako bi došao ovde i rekao mi sve ovo, ubio bih te.
Previše komplikovana.
Recite mi ili nisam odgovoran za svoje postupke.
Tačno, u redu? Vreme je za akciju.
Upravo sam priznala da sam ti ubila ženu. Šta ćete učiniti sa tim?
Ako želiš da umreš, samo napred i ubij se,
ali ostavi me na miru. Izabelin nestanak bila je najgora stvar koja mi se dogodila.
Oboje!
Stvarno to želiš od mene? Da te ubijem ovde?
Ovo je lični poziv za gdina Džeremaju Angusta.
Vaš let za Varšavu će uskoro krenuti.
Ja sam...
Žao mi je, Ok, zaista mi je žao,
ali moraš mi pomoći da to rešim ili moram da pozovem policiju.
Hajde. To bi bila moja reč protiv tvoje.
Voleo bih da znam razlog svih ovih mučenja.
Upravo sam ti rekao istinu.
A sada pokušavaš da se ubediš
da to nisam bio ja, tako da ne moraš da me ubiješ.
Mladi stranac me zamolio da je odvedem na aerodrom.
Zatim, nakon niza odvratnih priznanja,
ova tinejdžerka iznenada izlazi i kaže da je pre mnogo godina ubila moju ženu.
Mislim da bi se neko složio da me sve vreme lažeš.
Ja nisam tinejdžer.
Sad je dosta. Moja supruga je nestala pre 20 godina.
Pa šta?
Bila si samo dete.
Ovo je lični poziv za gđicu Teksel Tekstor.
Molim vas, gđice Tekstor, vaš let za Varšavu će uskoro krenuti.
Avion je još jedno dobro mesto za ubistvo.
Šta? - Da.
Mi smo na istom letu.
Konačni poziv za gdina Džeremaju Angusta i gđu Teksel Tekstor.
Kapija F28 se zatvara.
Žao mi je. Dobro veče.
Hvala.
Dobro veče, gdine. - Dobro veče.
Kabinska posada, let oružjem, zatim unakrsna provera.
Dobro veče dame i gospodo. Ovo je vaš kapetan.
Prvo bih vam poželio dobrodošlicu na današnji let
od Pariza, Šarla de Gola do Varšave.
Današnji let obaviće se na visini od 10.000 m
sa vetrom na putu koji je u redu. Mi smo...
Hej! Gdine, mogu li da vam pomognem?
Moram da siđem.
Gdine, molim vas! Treba da sednete. Gdine!
Moram da siđem. - Ne možete sići.
Ne mogu biti na ovom letu.
Izvinite, zatvorili smo vrata i započeli protokol poletanja...
Ne mogu da budem na ovom letu. Moram da siđem.
Trenutno ne možete sići.
Izvinite, u čemu je problem, gdine?
Makni ruke. - Gdine.
Ne moraš da me diraš, u redu?
Moram da siđem!
Ne možeš sići... - Otvori vrata!
Izvinite, gdine, mogu li da vidim vašu ukrcajnu kartu, molim vas?
Gdine?
Je li moja žena mrtva?
Vidim da vas sada zanimaju moje priče.
To nisu tvoje priče. Oni su moje.
Naše.
Šta kažeš na to da mi ovaj put ispričaš svoju priču?
Reci mi gde je Izabel.
Nešto za nešto.
Ispričaj mi svoju priču, a ja ću tebi moju.
Šta ti se desilo?
To je moralo biti u februaru.
Preselili smo se u novi stan.
Bili smo u braku 4 godine
i bili smo spremni da osnujemo porodicu.
Je li to?
Poslednji.
Izabela je bila odsutna nedeljama.
Imaš ukus kao pica.
Pa šta?
Trebali bismo nastaviti sa raspakivanjem.
Iskreno, bio sam zabrinut.
Nekad smo se zabavljali zajedno,
ali ti dani bili su daleko iza nas.
Distancirala se od mene.
Šta hoćeš da uradim?
Ne moraš ništa da radiš, Džeremi. Samo mi daj prostora.
Dajem ti ovaj prostor.
Ma hajde! - Sad se ponašaš hladno.
Ne, ne ponašam se hladno. Ne možeš to reći. Nije fer.
Pošteno?! Ima još neko!
Ne! Kako si... Ah!
Da! Beži, Džeremi! Kakva si kukavica!
To nije bio prvi put da se svađamo ovako,
ali nekako se osećalo drugačije.
Vratio sam se na posao.
Pokušao sam da se usredsredim na svoj projekat proširenja aerodroma.
Jasan pogled na pistu.
To je ono što posebno želim da vidim na aerodromu.
Automobili, avioni u pokretu, stvari u pokretu.
A možda bismo mogli da promenimo veličinu prozora, zar ne?
Šta ti misliš?
Džeremi?
Da dolazim. Ko je to?
To sam ja, Izabel.
Hteo sam da ti donesem ovo cveće.
U redu.
Kako si?
Želite li nešto da popiješ?
Tada je sve postalo jasno.
Ljubav će te napustiti sutradan.
Ali zašto bi Izabel napustila vaše savršenstvo?
Moje savršenstvo?
Nisi mogao da se pitaš za avionsku kartu.
Vaš strah od neuspeha je pobedio u bici.
Izabel...
Volim te.
Molim te...
Molim te, Džeremi. - Da. Znam.
Ne možeš to učiniti.
Bilo je tako dugo.
Izabel... - Prestani.
Prestani.
Izvini.
Odbila te je.
Tada sam je poslednji put video.
Posle nekoliko dana da je nije čuo
vratio sam se u naš stan.
Izabel!
Nadao sam se da ću je naći kod kuće nakon putovanja u Holandiju.
Morao sam da se izvinim.
Izabel...
Ali ona se više nije vratila.
Jadno stvorenje.
Kaži mi šta znaš?
Jesi li moja ćerka?
Da li to mislite?
Ti mi reci.
Na određeni način, da. Ja jesam tvoja ćerka.
Od početka sam vam rekao da sam Holanđanka.
Verovatno zato što si oduvek želeo da veruješ da sam rođena u Holandiji.
Izluđuješ me.
Izluđujem te?
Žao mi je. Ne treba vam nikakva pomoć oko toga.
Šta hoćeš? - Ššš.
Smanji glas.
Zašto?
Jer ste još uvek u avionu.
Hej!
Hajde, Angust. Razveselite se, uživajte u putovanju.
Ovde sam.
Osećam se prilično... dobro.
Zamoli stjuardesu da donese kafu.
Dobro.
Da, da, da.
Izvinite gospoja, voleo bih šolju kafe.
Glasnije.
Izvinite, molim vas za kafu.
Glasnije.
Hej! Izvinite, damo! Volela bih šolju kafe!
Glasnije.
Donesi mi kafu!
Zašto si mi ispričala sve priče?
Jer baš kao i ti, Džeremi.
Imam vrlo dobro razvijen kozmetički smisao.
I želela sam da ispričam tvoju priču od samog početka.
Sve je počelo kad si poželeo da Frank Hofman,
najpopularniji dečak u razredu, nestane.
A tvoje užasno detinjstvo?
To je detinjstvo za koje misliš da bih ga imala da sam se rodila.
Zašto bih te zamišljao kao čudovište?
Jer sam ćerka dostojna tebe, Džeremi.
Nasledila bih sve tvoje grehe i sve tvoje nasilje.
To nije istina.
Dakle, ne sećaš se kad si na groblju sreo Izabel?
Sanjao si da je siluješ te noći, sve je još ovde.
Šta hoćeš od mene?
Hajde, Džeremi! Nije te volela.
Izabel.
Prestani. Prestani
Čekaj, čekaj.
Ne možemo završiti na ovaj način.
Šta radiš sa nožem? Molim te, nemoj to da radiš.
Ne mogu ovo prihvatiti, samo...
Hajde draga...
Probudi se...
Hajde, ne budi lenja.
Ponavljaj za mnom.
Ubio sam ono što sam najviše voleo na ovom svetu.
Oduzeo sam svojoj ćerki najdivniju majku na svetu.
Odlazi. Želim da nestaneš.
Nakon što si je ubio, odvezao si se do jednog od svojih gradilišta.
Poneo si Izabelino telo sa sobom.
Počinio si savršen zločin.
Niko nikada nije našao telo,
a aerodrom je grobnica u koju se ne može prodreti.
Nisam ubio Izabel. Bio sam ludo zaljubljen u nju.
Ko govori kad ti pričaš?
Ti.
Uradi to brzo.
Volim te, Džeremi.
Nisi ubio svoju ženu.
Ostavila te je.
Još uvek je živa.
Kao što je rekao Antoian de Sent-Ekuperi,
"Savršenstvo se postiže kada se više nema šta dodati.
Ali kad više nema šta da se oduzme ".
Preveo: suadnovic