MED MINDRE ANNET ER NOTERT, SPILLES ALL MUSIKK AV MILES DAVIS.
MILES' ORD ER HANS EGNE, LEST AV CARL LUMBLY
Musikk har alltid vært som en forbannelse.
Jeg har alltid følt at jeg må spille.
Det står øverst på lista.
Jeg tenker på det hele tiden.
Den er alltid der.
Den kommer før alt.
Å leve er et eventyr og en utfordring.
Det handlet ikke om å stå stille og være trygg.
Men jeg har vært slik hele livet.
Hvis noen vil fortsette å skape, må de ønske forandring.
Jeg ble født i Alton i Illinois,
en liten elveby ved Mississippi River.
Faren min flyttet familien til East St. Louis.
East St. Louis og St. Louis var fulle av landsbyfolk,
spesielt de hvite som kom derfra.
Veldig landlige,
og rasistiske som bare det.
Miles vokste opp i en rik familie.
Faren hans var tannlege.
Han hadde også en gård og drev med oppdrett av kveg
og svin og lignende.
De var de beste av de beste.
Han var den nest rikeste mannen i Illinois.
Svart mann.
Men da han vokste opp, var det fortsatt segregeringslover,
og hans fars rikdom
ville ikke beskytte ham mot segregering og rasisme
på et sted som East St. Louis.
På 13-årsdagen min kjøpte min far en ny trompet.
Moren min ville kjøpe fiolin, men faren min bestemte.
De hadde en stor krangle om det.
De hadde kranglet siden jeg var barn.
Han hørte moren og faren snakke,
og det var det han trodde som ung gutt.
Miles absorberte alt det.
Sinnet, holdningen til kvinner.
Jeg husker at moren min kastet ting på faren min.
Han ble så sint at han slo henne.
Han slo ut noen tenner av munnen hennes.
Det måtte ha påvirket henne,
men jeg vet ikke hvordan.
Miles ble ansett som et geni,
men han ble også ansett som rar.
Miles gikk ut i skogen,
hørte på dyrene og på fuglene,
og spilte det han hørte.
Han hadde sin egen måte å gjøre ting på.
Miles begynte tidlig
som trompetist i Eddie Randles Blue Devils.
Miles var ung og liten,
og kunne knapt fylle dressen han måtte ha på disse konsertene.
Mens de andre i Eddie Randles band
jobbet på dagen, ble denne tenåringen, Miles Davis,
raskt den musikalske leder for dette populære dansebandet.
Vendepunktet for Miles var da han på sommeren etter videregående,
ble invitert til å spille med Billy Eckstine band.
Charlie Parker og Dizzy Gillespie er i det bandet.
Du har laboratoriet,
fremtiden til moderne jazz, i dette storbandet.
Den beste følelsen jeg hadde i mitt liv,
med klærne på,
var da jeg møtte Diz og Bird.
Jeg var 18 år gammel.
Jeg bestemte meg for å flytte til New York og 52nd Street,
hvor alt skjedde.
Walter Cronkite rapporterer.
Krigsår bringer alltid nye moter og smaker,
og den merkeligste smaken er spenningen
rundt den musikalske lyden kalt jazz.
Denne musikken har blitt anklaget for alt, inkludert dårlig vær og moralsk forfall.
52nd Street var et mekka av jazzklubber.
Det var jazzklubber på begge sider av gata.
Jeg hadde aldri hørt noe lignende det de spilte på 52nd Street.
Vi gikk ned dit og lyttet i forundring.
Det var så bra at det var skummelt.
Hvert sted har en høyttaler utenfor,
så man hørte hva som foregikk inne.
Man kunne stå utenfor
og lytte til en dørvakt jaget en vekk.
Miles begynte på Juilliard fordi han ville lære musikk,
og moren hans ville at han skulle lære musikk.
Han tar Juilliard alvorlig,
og han setter pris på hva Juilliard kan tilby.
De gamle gutta tenkte at hvis man gikk på skolen,
ville man spille som om man var hvit.
Om man lærte noe av teorien, ville man miste følelsen for musikken.
Jeg dro på biblioteket
og lånte partitur av store komponister.
Jeg ville se hva som foregikk i all musikk.
Likevel vet han at det er mer på gang.
Det skjer ikke på Juilliard.
Så han dro til Juilliard på dagtid,
og på kvelden var han på 52nd Street.
Jeg tilbrakte min første uke i New York på leting etter Bird og Dizzy.
Jeg brukte opp pengene, men fant dem ikke.
En kveld hørte jeg en stemme bak meg:
"Hei Miles, jeg hørte at du lette etter meg."
Jeg snudde meg, og der var Bird.
Bebop-musikere var rakettforskere.
Du kan sammenligne bebop med Manhattanprosjektet.
Den ble utviklet av seriøse lydfysikere,
som tok musikken så langt det var mulig.
Så Miles gikk inn i en form for musikalsk forskning og utvikling.
Bebop var svart musikk.
Det var en musikk av svarte
som ville vekk fra alt som lignet minstrel.
Ingen smil og latter og dans.
Ingen underholdning.
De ville være kunstnere som Stravinsky.
Stravinsky er en ren kunstner.
Miles så disse elegant kledde figurene.
Den verdigheten og adelen som fulgte med det,
arrogansen.
Like etter at Miles begynte på Juilliard,
kom Irene, kjæresten hans, med barnet deres og en annen baby på vei.
Plutselig var hun der og banket på døra.
Moren min ba henne komme.
Det virker nesten umulig, det han prøvde å gjøre i den alderen.
Det var situasjonen hjemme, med barn.
Seriøse studenter på Juilliard forventes å bruke mye tid,
men musikken krevde andre forpliktelser,
og noe måtte gi etter.
Musikk var alt.
Det var seksuelt, sanselig, alt.
Makt.
Humor.
Han kunne ikke dele det.
Så noen måtte komme i andre rekke.
En dag sa læreren at blues
stammet fra slavene,
og gråten og klagingen
var bluesen til folk i lenker.
Miles satt bakerst i rommet,
og han rakk opp hånda.
Hun sa: "ja?"
Han sa:
"Du er en løgner",
og gikk ut av rommet.
Etter noen måneder sammen med Bird,
spilte Miles med Bird.
Han var inne med en gang.
Hver kveld sto han på scenen med Bird.
Bird spilte melodien, og han sto alene på scenen.
Han sa han kastet opp hver kveld,
for han var så stresset og ydmyket.
De slet ham ut på trompeten hver kveld,
men han skjønte noe annet.
Han fant på stilen som reflekterer hvem han er.
Rene toner, lyrisk still...
Det er ham, organisk og unik.
Miles møter Gil Evans, og de har en gjensidig respekt
og dedikasjon til musikken
som vil vare livet ut.
Jeg likte måten Gil skrev og spilte på.
Vi hørte lyd på samme måte.
På 40-tallet jobbet de med et prosjekt sammen.
Det het Birth Of The Cool.
Et nonet som ville
skape en blanding av moderne klassiske ideer og jazz.
Mine damer og herrer, vi gir dere noe nytt innen moderne musikk.
"Impressions in Modern Music" med Miles Davis
og hans nye organisasjon.
Jeg tror han ville skape konsertmusikk
som med vilje ikke hadde drivkraften
og funken fra 52nd Street.
Men det handlet mest om nye farger,
å utvide jazzens palett.
Han var bevisst på at for å gå videre med musikken,
måtte man gjør noe som ikke hadde blitt gjort før.
Hjertet til den europeiske sivilisasjonen slår igjen.
Paris er befridd.
Dette er slutten på fire år med nazistisk styre i Paris.
Nok en gang er den "Lysets by".
Det var en unik tid for Frankrike.
Veldig.
Fordi det var en eufori etter krigen.
Det var to bomber. Atombomben og frigjøringen.
Etter krigen var Frankrike og Europa annerledes,
og de trengte en ny lyd for den tiden.
Det ble jazz.
Du hører nå på Tadd Dameron og Miles Davis Quintet.
Her er Miles Davis.
Det var min første tur ut av landet.
Jeg elsket å være i Paris og elsket måten jeg ble behandlet på.
Han sa at maten smakte bedre i Frankrike.
Luften luktet bedre i Paris.
Det øyeblikket galvaniserte.
Musikk hadde vært livet mitt.
Jeg var alltid så glad i musikken, jeg hadde aldri tid til romantikk.
Til jeg møtte Juliette Gréco.
Da jeg først så Miles på konsert, var det i profil.
Det var utrolig og veldig vakkert.
Han var estetisk vakker.
Min engelsk er fortsatt dårlig, men da var den virkelig dårlig.
Men vi klarte å forstå hverandre.
Det var et mirakel.
Det var kjærlighetens mirakel.
Juliette og jeg pleide å gå langs Seinen sammen,
holde hender og kysse,
se inn i hverandres øyne og kysse litt mer.
Jeg var glad i Irene,
men jeg hadde aldri følt meg slik før.
Hun tar ham med inn i en sirkel med andre kunstnere,
intellektuelle, filosofer,
den tidenes største hoder.
Jazz var høyden av kunst på den tiden,
i franske intellektuelle og kreative sirkler.
Han møter Pablo Picasso, Jean-Paul Sartre...
Han blir behandlet som en av datidens mest kreative sinn.
Paris, for Miles, åpner for muligheter og potensial.
Følelsen av at man kan være seg selv
utenfor rasens grenser,
at det ikke holder deg tilbake,
og det kan være noe som bidrar til at du stiger.
Paris var der jeg forsto at ikke alle hvite var like,
at noen var fordomsfulle og andre ikke.
Det hadde bare gått et par uker,
men jeg levde i en illusjon av muligheter.
Kanskje et mirakel hadde skjedd.
Sartre sa: "Hvorfor gifter du deg ikke med Gréco?"
Miles sa: "Fordi jeg er ikke forelsket. Jeg elsker henne."
Jeg var så deprimert på flyet hjem
at jeg ikke snakket hele veien.
Jeg visste ikke at det skulle bli så vanskelig.
Alle afroamerikanske kunstnere som har vært i utlandet,
snakker om skuffelsen av å komme hjem.
Du ser landet ditt slik du kjente det,
men i et enda sterkere lys,
fordi du har opplevd noe annet.
Det var vanskelig å komme hjem
til det tullet hvite folk gjorde mot svarte i dette landet.
Jeg mistet disiplinen,
mistet kontrollen over livet og begynte å drive.
Før jeg visste ordet av det, var jeg avhengig av heroin,
som innebar å skyte heroin dag og natt.
Det var alt jeg levde for.
Karrieren hans gikk ut av kontroll.
Ingen forventet at han ville overleve,
og i hvert fall ikke bli musiker igjen.
Jeg hadde en klubb i Hartford.
Jeg booket Symphony Sid All Stars.
Og Symphoni Sid sa: "Ikke gi Miles penger."
Miles kom første kvelden og sa:
"George, gi meg fem dollar."
Jeg sa: "Miles, kom igjen."
"George, gi meg to dollar."
"Kom igjen, Miles."
"George, gi meg 50 cent."
"Kompis..."
"George, gi meg en penny."
Mitt første møte med Miles.
Vi spilte på en klubb i New York,
og faren hans kom fra East St. Louis til klubben,
og tok ham av scenen og la igjen trompeten,
og sa: "Du blir med meg hjem."
Jeg følte meg som en liten gutt.
Jeg hadde aldri følt det før og har ikke følt det siden.
På vei hjem sa jeg at jeg skulle slutte med dop,
at alt jeg trengte var litt hvile.
Men plutselig tok jeg igjen,
og lånte penger fra faren min.
Han gikk hele natten.
Man møtte på ham.
Det så ikke ut som Miles.
Han hadde klær som så ut...
...som om han var hjemløs.
Vi ville han skulle være Supermann.
Men det funker ikke slik.
Jeg hatet å se ham slik.
Men jeg...
Jeg vil ikke snakke om det.
Jeg dro til min fars gård i Millstadt.
Jeg var syk.
Hvis noen kunne garantere at jeg ville dø på to sekunder, ville jeg tatt det.
Dette foregikk i sju eller åtte dager.
Jeg kunne ikke spise.
Så en dag var det slutt.
Slutt.
Jeg følte meg bedre.
Bra, ren.
En hvit fyr hadde startet et jazzselskap kalt Prestige,
og han ville lage en plate med meg.
Jeg tenkte at den eneste veien var opp.
Jeg var allerede på bunnen.
De mørke innbyggerne vil ikke ta bussen...
- Mrs. America. - Dodgers blir gale.
Emmett Till ble tatt av...
Utrolig ny Chevrolet.
Betty Crockers kakeblandinger...
Disneyland er verdens beste kongedømme...
Jeg var i en klubb i New York, og Miles sto bakerst.
Han stoppet meg på vei ut og sa:
"Skal du ha en jazzfestival i Newport?"
Jeg sa: "Ja, Miles."
Han sa: "Du kan ikke ha en festival uten meg."
"Vil du være med på festivalen?"
"Du kan ikke ha en festival uten meg."
Jeg sa: "Jeg ringer agenten din."
Newport var som en audition.
Publikum var ledere fra Columbia Records.
Columbia Records var det største plateselskapet på den tiden.
Han visste hva dette betydde.
Hva det betydde for ham.
Så om han fikk den muligheten,
ville han satse stort.
Miles satte hornet rett i mikrofonen
og forandret hele jazzens verden,
endret karrieren sin,
for skjønnheten som kom fra trompeten,
gjorde bebop til noe alle kunne akseptere.
Folk kunne nå bruke Miles' musikk mens de elsket.
Det krever mye mot å spille en ballade.
Det er lett å gjemme seg med noter overalt,
og "se hva jeg kan".
Ikke sant?
De fleste menn er redde for å være sårbare.
Det er det kvinner elsker ved menn.
Miles kommer ut som en...
Men så begynner han å spille.
Han avvæpner deg.
Miles lyd er unik fra første note.
Det er en følelse av nytelse, skjønnhet.
Det er noe veldig romantisk.
Men uten å være sentimentalt.
Han åpner seg opp,
rett til hjertet,
rett til dine vitale organer.
Jeg vil føle hvordan Miles høres ut.
Miles hadde en måte å spille på
som hørtes ut som en stein som hoppet over en dam.
Han tok på bølgene.
Av og til hopper han over note.
Jeg har sett folk sitte slik og vente på neste note.
Lyden hans var så ren
og elegant
og smakfull.
Musikalsk velsmakende.
Miles kunne spille én note,
og noen av storsatserene som kom til klubben,
hørte den ene noten og sa:
"Det er verdt pengene."
Så var de klare til å dra.
Miles sa: "Pang!" Og de sa: "Det stemmer."
I februar eller mars 1956 måtte jeg fjerne en svulst på strupehodet.
Den hadde plaget meg lenge.
Jeg skulle ikke snakke på minst ti dager.
Det gikk én uke. Han var i ganske god form.
Den andre uken...
...kunne han ikke holde kjeft.
Alle var drittsekker.
Og det var det.
Han fikk den hese stemmen.
Den ble aldri helt bra.
Ingen visste at Miles ble operert,
og at det påvirket stemmen.
Han kom ut på scenen
og begynte å kunngjøre med den hese stemmen hva han skulle spille,
og jeg tror han sa to eller tre setninger
før publikum begynte å le.
Miles snudde seg rundt
og så på publikum med et rart blikk,
så gikk han.
Jeg kommuniserte med bandet med ett blikk.
Det er det jeg gjør med ryggen mot publikum.
Jeg liker ikke å snakke og tulle mens jeg spiller,
for musikken snakker til dem når alt stemmer.
George Avakian, jazzprodusenten for Columbia Records,
ville signere meg.
Jeg sa at jeg ville velge Columbia
på grunn av alt han tilbød.
George Avakian sier:
"Her er en liste krav du må oppfylle.
Du må være edru.
Du må ha et konsist band."
Og han måtte ut av Prestige-kontrakten.
Jeg spiller og sier hva det er etterpå.
Han hadde en ny kvintett med John Coltrane på saksofon,
og han tok den med til Rudy Van Gelders studio,
og han spilte låt etter låt,
og spilte nok musikk på et par dager
til å kunne forlate kontrakten hos Prestige.
Han tok håndjernene av musikerne og sa:
"Vær dere selv.
Jeg skal la musikken leve, puste og utvikle seg slik vi føler den."
Miles trodde han bare kvittet seg med forpliktelsene sine,
men det viste seg å være uvurderlig for spontan jazzmusikk.
To maratonøkter, tre timer eller mer med musikkinnspilling.
En av jazzhistoriens store bragder.
Jeg møtte Miles Davis mens jeg opptrådte med Katherine Dunham Company.
Det var introduksjonen til så mange andre i bransjen.
Jeg var i Paris, Berlin, overalt.
Jeg ble fortalt at jeg hadde de beste beina i bransjen.
Hugh O'Brian ville date meg,
Rory Calhoun ville ta meg med til Las Vegas.
Jeg prøver å tenke på alle herrene...
Jeg var spektakulær på scenen,
og de ville bare høre mer om meg.
Jeg visste ikke mye om jazz.
Jeg hadde hørt om Johnny Mathis.
Jeg danset på Ciro,
Miles så forestillingen,
og han falt med en gang.
Men det gjorde alle de andre også.
Dette var bare en annen gruppe herrer
som ville være med Frances.
Sammy Davis jr. Ba meg om å bli med i det nye stykket han kalte Mr. Wonderful.
På vei til øving en dag
kom Miles ned den gata,
og vi så på hverandre, og han sa:
"Nå som jeg har deg, slipper jeg deg aldri."
Da flyttet jeg inn hos ham.
Frances Taylor var en muse, en inspirasjon.
Hun var den mest inspirerende personen han hadde samarbeidet med.
Den han var lengst med.
Hun ga ham stabilitet og kjærlighet
på en tid da han produserte noe av sitt mest banebrytende arbeid.
Han måtte til Paris,
og han ga meg musikken.
Jeg forelsket meg i lyden hans.
Den traff meg.
Jeg spilte den om og om igjen.
Det var min introduksjon til musikken hans.
I 1956, da Miles ankom Europa,
skulle vi ha en øvelse.
Han hadde aldri spilt med en europeisk rytmeseksjon.
Og han sa ikke hei.
Han smilte ikke.
Og uten å si ett ord, begynte han å spille.
Jeg fulgte umiddelbart, fordi vi kjente musikken hans.
Vi var fans av musikken hans.
Jeg lurer på hva som ville skjedd om vi hadde sagt: "Hva spiller du?
Vi har ikke hørt det før."
Jeg tror ikke han ville likt det, men vi spilte det.
Han sa "greit", og det var alt.
Vi var forlovet.
Jeg elsker deg.
Jeg går ikke fra deg.
Jeg elsker deg.
Uten din stemme, ville jeg vært fortapt i stillheten.
Det er ikke veldig vågalt.
Miles var i Paris da Louis Malle var ferdig med filmen,
Heisen til skafottet.
Er dette en spøk?
Malle var veldig ung.
Han var i starten av karrieren.
Penger?
Han ville lage annerledes filmer,
og endre måten man lagde filmer på,
som å bruke folk i ekte situasjoner.
Han kom til Miles med idéen:
"Er du villig til å lage et jazz-lydspor?"
Filmmusikere pleide å ha med seg 30 stykker.
Fiolin, slagverk, messing, og så videre.
Og "Tre, fir, er dere klare?"
Mennene som skriver musikken vet nøyaktig hvor lang tid hver sekvens tar.
To minutter, førti sekunder, og så videre.
Ikke Miles.
Miles skrev ikke musikk.
Han spilte all musikken
direkte til filmen.
Han improviserte og skapte lyd til bildene.
Å se på bildet samtidig som vi spilte
var viktig for Jeanne Moreau.
Hans musikk, men Jeanne Moreaus lidelse.
Vi innså fort
at vi gjorde noe enestående.
Lydsporet gjorde filmen berømt.
Mange hørte plata først,
og ville se filmen etterpå.
Under innspillingen av filmen,
eksperimenterte Miles men en ny type improvisasjon.
Den ville utvikle seg de neste årene.
Noe startet i lydstudioet
til Heisen til skafottet.
Begynn på nytt.
Nå begynner vi.
0-62-291.
- Første tagning. - Vent litt.
Jeg var der først, for jeg måtte sette opp trommene.
Jeg satte opp trommene og ventet på de andre.
Han kom med små lapper.
Han hadde ikke noter.
Og det eneste han sa var: "Bare sving."
"Bare sving."
Jeg skrev ikke noter for Kind of Blue,
bare notater, for jeg ville ha mye spontanitet.
Hvis man hadde gode musikere,
ville de takle situasjonen
og spille bedre enn de trodde de kunne.
Første del av "So What".
Paul kom inn med bassen og sa...
Det var første gang jeg hørte Miles.
Tok en plate fra min fars samling og satte den på.
Det første man hører er Paul Chambers på bass.
Vi stiller spørsmål ved helligdommer.
Hvorfor er Bibelen Bibelen?
Det er Bibelen.
Hvorfor er Kind of Blue?
Den er bare sånn, og det endret lyden av jazz.
Jeg trodde cymbalen i begynnelsen av "So What" var overdrevet.
Den hørtes for høy ut.
Den skingrer for alltid,
men den leder deg inn i melodien.
Du er på motorveien,
og resten av melodien tar av.
På Kind of Blue ba han dem
om å tenke dypere om lyden de kunne lage.
Han sa: "Jeg har noen ideer. Kom igjen."
Dette gjorde Miles resten av livet.
Kind of Blue avslører ikke lidenskapen,
men når musikerne åpner seg,
viser de hvor oppfinnsomme og geniale de kan være,
og hvor flammende.
Kind of Blue var en annen måte å se musikken på,
og en annen måte å tilnærme seg musikk.
For Coltrane, var det døren han trengte
for å finne sin egen identitet.
Ikke mange hører potensialet i unge John Coltrane,
men Miles tok ham med og ga ham rom
til å bli den kunstneren vi senere ville elske og ære.
Folk som ikke liker jazz, liker albumet.
Hvert tiår snakker nye folk om Kind of Blue.
"Den fikk meg til å begynne å høre på jazz."
Du kan lytte hundrevis av ganger. Den har alltid noe nytt å si.
Det er definisjonen av et mesterverk.
Jeg tror ikke Miles visste at det skulle bli en plate
som ville selge mer enn noen annen i jazzmusikkens historie.
Hvis Miles hadde visst det, hadde han bedt om bygningen,
og han ville hatt to Ferrarier stående utenfor.
Han ville blitt gal.
Om han trodde det skulle skje, ville han tatt alt han kunne.
Kind of Blue får umiddelbar suksess.
Han blir en populær stjerne.
Columbia-avtalen deler musikken med det vanlige Amerika som aldri før.
Det løfter ham til musikkens maestro-land.
Jeg ville bare kommunisere det jeg følte gjennom musikk.
Colombia betød mer penger,
men hva er galt med å få betalt godt for det man gjør?
Det var den svarte manns æra,
han ville vise stolthet over det han var,
og Miles var første bevis.
Han så veldig bra ut.
Miles Davis var personifiseringen av kul.
Den mytologiske helten.
Han ble vår svarte Supermann.
Når et nytt Miles-album kom ut,
gikk vi rundt med albumet.
Å like Miles var definisjonen av å være kul.
Miles Davis hadde glatte klær og kjørte raske biler,
og han hadde alle damene.
Vi ville ikke bare spille med Miles Davis.
Vi ville være ham.
Jeg sa: "Hva gjør du med barna dine
når du tar dem med ut?"
Han sa: "Jeg ber dem ta drosje."
Miles representerte en type kulhet,
en type raffinement,
en type maskulinitet.
En svart mann som ikke godtar dritt.
Å være kul og hip og sint og sofistikert og ultraren.
Jeg var alt det og mer,
men jeg spilte som faen og hadde en bra gruppe,
så jeg var ikke kjent bare for stilen.
Folk begynte å snakke om Miles Davis-mystikken.
Miles Davis så ikke på hudfargen som et hinder,
men som en ressurs.
Han var annerledes enn alt annet man så på TV på den tiden.
Miles gjorde det til noe kult, noe ønskelig.
Jeg var skarp som en dolk hver gang jeg gikk ut offentlig.
Det var også Frances.
En ekte, svart jævel som meg med en fantastisk vakker kvinne.
Det var noe.
Folk stoppet og stirret med munnen åpen.
Miles kjøpte klær til meg, fordi jeg har...
Alle vet at jeg har fine ben.
Vi var begge elegante.
Så gikk vi inn og ut av en Ferrari.
Ingen tvil om at vi var et hett par.
Miles og Frances, i fyr og flamme.
Da jeg var liten og så dem sammen.
Det var imponerende.
De var utmerket kledd
og forelsket.
Som en prins og en prinsesse.
Jeg hadde en forfattervenn, George Frazer.
Han kom over et ord
som han brukte om Miles.
Det hadde med de spanske matadorene å gjøre.
Mange kan drepe oksene,
og noen av dem var gode til å slåss,
men andre gikk bare i ringen og stod der og holdt kappen
og oksen løp mot dem,
og publikum holdt pusten.
Den fekteren hadde "duende".
Og Miles hadde duende.
Miles likte det han likte.
Om han likte deg, likte han deg.
Det var bare slik han var.
Hvis du var på hans rette side,
var det der du var.
Og hvis du var på feil side, var det sannsynligvis der du ville bli.
Jeg var kald mot stort sett alle.
Det var slik jeg beskyttet meg selv,
ved å ikke la noen vite hva jeg følte.
Og lenge fungerte det for meg.
Jeg var på Village Vanguard mens Miles opptrådte,
og jeg sa "Jeg heter Achie Shepp.
Kan jeg få bli med å spille?"
Han sa: "Archie hvem?"
Jeg sa: "Archie Shepp."
Han sa: "Drit og dra.
Du kan ikke spille med meg."
Miles brydde seg ikke.
Miles trengte ikke å behage andre enn Miles.
Miles var ikke interessert.
Han var ikke interessert i folk.
Fordi han var Miles Davis.
Han hadde flere personlighetstrekk.
Han var sint, usosial...
Men ofte er de usikkerhetene og demonene
grunnleggende for kunst,
og kunst blir en helbredelse.
Det ga ham muligheten til å vise sårbarhet
og en side av seg som han ikke kunne vise i virkeligheten.
Vi jobbet på Birdland.
Vi spilte et sett, og Miles kom opp for å røyke.
Jeg sto søkkvåt foran Birdland,
for det var en varm, fuktig natt i august.
Jeg hadde med meg en hvit jente som het Jody for å finne en drosje.
En hvit politimann ba meg flytte meg.
Miles sa "Hvorfor? Jeg røyker en sigarett.
Jeg jobber nede og røyker en sigarett."
Han sto ved siden av skiltet.
M-I-L-E-S. Miles.
Det er meg. Hvem er du?
Kind of Blue var nettopp ute.
Han er byens snakkis og står reklamert utenfor.
Toppen av hans popularitet.
Fyren sa: "Du kan ikke stå der."
Miles sa: "Jeg flytter meg ikke."
Jeg så ham rett i ansiktet,
og jeg flyttet meg ikke.
Miles var i så god form
at det var vanskelig å få et grep om ham.
Plutselig kom det flere betjenter, og de slo meg i hodet.
Jeg så det ikke komme.
Jeg fikk en telefon om at jeg måtte komme til politistasjonen.
Jeg så ansiktet hans.
Det var skremmende.
Jeg var oppløst i tårer.
Jeg hadde forventet sånt tull i East St. Louis,
men ikke her i New York.
Dette skal være verdens kuleste by.
Hele greia var rasistisk.
Hele byen var rasistisk, hele verden.
Hva ellers?
Jeg tror ikke det var noe annet enn det.
Det var en påminnelse om at ikke noe prestasjonsnivå,
ingen økonomisk suksess eller anerkjennelse,
beskytter deg
mot rasistisk fiendtlighet i USA.
Det finnes ingen vei ut av dette.
Den hendelsen forandret meg for alltid,
gjorde meg mye mer bitter og kynisk enn jeg kunne ha vært.
Vi kunne gå og snakke, og han ville si:
"Det jævla politiet."
Helt ut av ingenting.
Han husket den mannen.
Sånt glemmer man ikke
bare fordi man plutselig får suksess.
Ting som skjer når man er ung,
det blir hos deg resten av livet.
Miles Ahead var det første samarbeidet mellom Miles Davis og Gil Evans
etter Miles signerte med Columbia Records.
Det er en av grunnene til at Miles gikk til Columbia Records.
Fordi Columbia hadde budsjett til å gjøre et slikt prosjekt mulig.
Gil og jeg var noe spesielt sammen musikalsk.
Jeg elsket å jobbe med Gil, for han var så grundig og kreativ,
og jeg stolte helt på musikken hans.
Vi jobbet mye på piano.
Vi sa alltid: "Hva med dette?"
Jeg elsket å tolke sangene hans,
og det passet så naturlig inn.
Da Miles Ahead kom ut,
sto det en ung, hvit kvinne på dekk på en seilbåt
på originalcoveret.
Det skulle vise til det gode liv,
og albumet kunne markedsføres for et hvitt publikum.
Miles sa til George Avakian:
"Hva gjør den hvite kjerringa på mitt album?"
Han blir klar over sin makt som kunstner med så enorme inntekter
for plateselskapet, at han hadde noe å si i beslutningene.
Neste oppslag av samme musikk
kom ut med en annen tittel og et annet omslag,
og Miles Davis er selv på forsiden.
Miles Ahead var det første av tre fantastiske samarbeid
med Gil Evans og et stort orkester.
To år etter Miles Ahead kom Porgy and Bess.
Og to år etter det...
Jeg hadde bodd i Barcelona.
Etter forestillingene så vi på flamenco-musikk og -dans,
og det traff meg.
Jeg sa til Miles: "Jeg vil du skal se det jeg ser
og føler med flamenco-musikken."
Han ville ikke, men han ga etter.
Vi gikk for å se flamenco-musikk og -dans.
Da vi forlot teateret...
...gikk vi rett til Colony-butikken,
og han kjøpte alle flamenco-albumene han kunne.
Det vanskeligste jeg gjorde i Sketches of Spain
var å spille trompet der andre skulle synge,
spesielt når det var improvisert.
Stemmen måtte være både glad og trist, og det var veldig vanskelig.
Om man spiller en slik sang tre til fire ganger,
mister man følelsen man må ha for å klare det.
Det gikk greit.
Alle elsket den plata.
- Det var en prinsesse. - Var det deg?
Hun forelsket seg.
Var det vanskelig?
Det var veldig lett.
Alle så at prinsen var sjarmerende.
Den eneste for meg.
Miles elsket en sterk melodi.
Han følte at melodiene lot ham snakke
og si: "Her er noe du er kjent med.
Jeg skal vise deg hvor vakkert det kan være."
Han tok "Someday My Prince Will Come" fra en Walt Disney-film,
og han ga den følelser og dybde.
Han sa: "Jeg spiller for mine kone, Frances."
Man følte kjærligheten og omsorgen.
Someday My Prince Will Come
var den første av Miles' albumforsider jeg var på.
Han var utenbys,
og jeg dro på fotograferingen.
Han ringte hele tiden for å høre hvordan jeg så ut.
Han ville sørge for at jeg så perfekt ut.
Så selvsagt gjorde jeg det.
Jeg satte føflekken på kinnet mitt, for jeg syntes den var rå.
Det var etter Someday My Prince Will Come at jeg begynte å forlange
at Columbia brukte svarte kvinner på albumomslagene.
Det var mitt album, og jeg var prinsen til Frances.
Så jeg kunne sette Frances på forsiden.
Han sto opp for svarte kvinners skjønnhet,
sa at han prosjekterte den skjønnheten
gjennom musikken sin.
En stor uttalelse.
Det var nok også fordi kona var pen.
Alle ville være i West Side Story.
Jerome Robbins, Steve Sondheim, ikke sant?
Det var den største.
Det var minst 300 jenter på audition.
Jeg sto på scenen, knipset med fingrene...
Jeg gjorde en Ella Fitzgerald-scat og Jerome Robbins...
Alle fikk sjokk.
Jeg var med.
På den tiden drakk jeg mer enn før,
og jeg tok mye kokain.
Kombinasjonen kan gjøre deg irritabel.
Frances var den eneste kvinnen jeg hadde vært sjalu på.
Og sjalusi kombinert med narkotika og alkohol...
Hun så på meg som om jeg var gal,
noe jeg var på den tiden.
Jeg trodde jeg var tilregnelig og best i verden.
Han var sjalu når det gjaldt meg.
Han taklet ikke at jeg var med disse menneskene
og fikk oppmerksomhet.
Han plukket meg opp på teateret og sa:
"Jeg vil ha deg ut av West Side Story. En kvinne bør være med mannen sin. "
Jeg stivnet.
Men jeg var forelsket i ham,
og jeg gjorde som han sa.
Jeg sluttet.
Han hentet barna sine,
Cheryl Ann, Gregory og lille Miles.
Jeg endte opp med å opptre på kjøkkenet.
Jeg kom til New York, og Frances sendte oss på skolen.
Vi gikk på skolen, kom hjem, gjorde leksene våre.
Det var en stor forandring for henne.
Jeg kunne ikke lage mat eller noe.
Han sa til meg:
"Se på hva jeg gjør og gjør det."
Så jeg lærte å lage mat.
Hun var nede og lagde mat,
og av og til gikk hun opp og forsvant.
Senere sa hun: "Husker du da jeg forsvant?
"Ja."
"Jeg gikk opp for å se på ballettskoene mine."
Hun så ut til holde igjen
følelser om...
...det hun kunne ha gjort.
Hoften min ble operert i april 1965,
og de erstattet hofteleddet med bein fra leggen min,
men det virket ikke, så de måtte gjøre det igjen i august.
Jeg hadde vondt hele tiden.
Jeg begynte å drikke mer enn før,
og jeg tok smertestillende.
Jeg brukte mer kokain.
På grunn av depresjonen.
Det var en kombinasjon av sjalusi,
kokain,
Percodan,
whisky og melk.
Det fant jeg ut senere.
Og kombinasjonen får deg til å klikke,
noe han gjorde.
Jeg var med Miles på Birdland en kveld,
og Quincy Jones var der.
Da vi kom hjem den kvelden,
nevnte jeg for Miles at Quincy Jones var kjekk.
Før jeg visste ordet av det...
Det skjedde så fort.
Jeg så stjerner. Jeg lå på gulvet.
Det var det mest utrolige som har hendt meg,
for jeg hadde aldri blitt slått før.
Det var første gang,
og dessverre ikke den siste.
Jeg visste ikke at jeg var nær ved å dra,
men det var da det skjedde.
Jeg kan si dette nå.
Frances er den beste kona jeg har hatt.
Jeg innså hvor dårlig jeg behandlet henne, og at det var over.
Jeg vet det nå, og jeg skulle ønske jeg visste det da.
Han snakket alltid om henne.
Selv etter at det ble slutt,
i fire eller fem år sa han:
"Ser du den dressen hun går i?
Jeg kjøpte en slik til Frances."
Etter at jeg dro,
hørte jeg Miles si at han dummet seg ut.
Han sa også: "Den som får henne, er en heldig jævel."
Det var det jeg hørte han sa.
Han hadde rett.
De siste årene Trane var i gruppen, begynte han å spille for seg selv.
Når det skjer, blir magien borte fra et band,
og folk som elsket å spille sammen, slutter å bry seg.
Da faller bandet sammen.
Det er løgn å si at jeg ikke ble trist, for jeg elsket å spille med dette bandet,
og jeg tror det var tidenes beste småband.
Det beste jeg hadde hørt til da.
Jeg lette alltid etter nye ting å spille,
mye musikalske utfordringer.
Nå var det på tide med noe nytt.
Jeg jobbet på et sted som het Half Note.
Miles kom inn under settet
med en svart kappe og svart hatt,
og han sa: "Jeg ser etter en bassist. Er du interessert?"
Miles var ekstremt populær på den tiden.
Telefonen ringte.
Jeg hører en gitar.
Noen spilte gitar.
En stemme sa:
"Denne gitaren er en jævel."
Kom hjem til meg klokken halv to i morgen.
Klikk.
Han sa aldri navnet sitt.
Han ga meg ikke adressen, telefonnummeret, ingenting.
Men Miles ringte meg.
Han sendte en billett med første klasse,
og jeg dro til skredderen hans for å få laget en dress.
Jeg fløy til California.
Hva skal dere spille denne gangen?
Noen andre sier det, for Miles kan ikke snakke.
Noe slags blues.
Nok en gang, Miles Davis Quintet.
Miles' kvintett på 1960-tallet skapte en ny måte å improvisere på
som tillot en stor grad av demokrati i musikken.
Alle kunne ta musikken dit de ville.
Han omringet seg selv med unge, nye, ukjente stemmer.
Han lot dem utvikle sin musikalske identitet i bandet,
og han fornyet seg selv gjennom hele karrieren.
Da jeg ble med i Miles' band, var jeg 23 år gammel.
Tony Williams, trommisen, var 17 år gammel.
Vi var bare ungdom.
Kreativitet og kunstnerisk geni kjenner ingen alder.
Enten har du det eller ikke,
og å være gammel vil ikke hjelpe deg.
Vi var på laboratoriet hver kveld. Miles var hovedkjemikeren.
Jobben vår var å blande komponenter, moduleringer, tempo,
til noe som eksploderer trygt hver kveld med litt fare.
Det skjedde hver kveld.
Miles ville at vi skulle leve på scenen foran folk
og skape noe foran folk.
Med andre ord, ikke len deg på det du kjenner.
Han lette etter det du ikke kjente.
Jeg likte den tanken. Jeg hater å øve.
Alle gode ideer blir utprøvd. Jeg ville gjøre feil og fikse dem der.
Miles sa til og med:
"Jeg betaler deg for å øve foran folk."
Jeg sa: "Det vil ikke publikum like."
Han sa: "Jeg tar meg av publikum.
Du spiller bare. "
Jeg kan ikke spille dette.
Jo, det kan du.
Du greier det.
Kan vi gjøre det sånn, Herbie?
- Vi deler det opp. - Ja, det er en god idé.
Seks.
Vent, jeg vet ikke hva jeg skal spille der.
- Ikke spill det første slaget. - Spill det.
Når han har et opptak
hvor hornspillere spiller melodien riktig,
uten noen store feil,
skal det på platen.
Jeg hadde med meg en bok
som jeg hadde brukt i hæren.
Jeg skrev ned ting, og han sa: "Har du noe musikk?"
Jeg sa: "Ja, jeg har noe i boka."
Han åpnet den og sa: "La oss prøve."
- Hva heter den? - "Footprints".
"Footprints?"
Vi øvde ikke, vi bare så litt på musikken og spilte den inn.
Neste gang vi var i studio,
sa han: "Vi skal spille inn neste onsdag. Ta med boken. "
I 1969 gikk en mann på månen,
og USA var fortsatt i Vietnamkrigen.
Jeg tror Miles følte viktigheten av den yngre generasjonen,
for Miles så alltid fremover.
1969 var året rock og funk solgte som bare det.
Folk fylte stadioner for å høre og se stjernene,
og jazzmusikken visnet bort.
Vi spilte i mange halvtomme klubber i 1969.
Det sa mye.
Musikken til Jimi Hendrix, Sly Stone og James Brown
lærte Miles at man kunne spille én konsert for mange mennesker.
Man kunne tjene mer på én konsert på 45 minutter
enn man gjorde på en uke i en nattklubb.
Han fikk et elektrisk band,
blant annet fordi han hadde hengt med Sly and the Family Stone.
Sly fortalte hvor mye han tjente. Miles sa: "Hva?"
Etter det endret Miles på ting.
Jeg innså at de fleste rockemusikerne ikke kunne noe om musikk.
Hvis de kunne gjøre det,
nå ut til så mange og selge så mye uten å vite hva de gjorde,
kunne jeg gjøre det mye bedre.
Miles ba om å treffe meg, og det var et veldig anspent møte.
Han sa at den jævla langhårede, hvite ungdommen
stjal musikken hans.
Han var sint og ba om å løsrives fra selskapet.
Jeg sa: "Jeg kan skaffe deg møter
med musikalske kunstnere av en annen generasjon,
som spiller annen musikk.
Jeg vet at om du møter dem, vil noe skje."
På denne tiden
møtte jeg en vakker, ung sanger og låtskriver ved navn Betty Mabry.
Hun var full av overraskelser og hjalp meg i riktig retning.
Betty Davis var en sterk, dynamisk søster
som var en del av New York og Californias rockemiljø.
Hun endret følelsen hans for det som skjedde i musikken.
Betty hadde stor innflytelse
på mitt personlige liv, så vel som mitt musikalske liv.
Hun hjalp meg å endre klesstilen min.
Jeg besøkte ham, og han hadde fullt av rare dresser
og andre merkelige klær i klesskapet.
Jeg sa: "Hva skjer?"
Han sa at han hadde endret seg.
Jeg ville endre kurs,
Jeg måtte endre kurs for å fortsette å elske det jeg spilte.
Jeg ble interessert i elektrisk bass.
Det ga meg det jeg ønsket, i motsetning til kontrabassen.
Han ringte og sa: "Jeg vil snakke med deg."
Ha sa: "Bare spill som på en kontrabass."
Jeg sa: "Det er ikke det samme. Lyden og notene er ulike.
Virkningen og notelengden er ulik.
Det eneste som er det samme, er de jævla notene.
Jeg har spilt denne siden jeg var 18.
Hvorfor skal jeg slutte?
For å bli med deg? Det skjer ikke."
Han sa: "Ok."
Så jeg tok på meg hatten og dro.
Gruppen ble oppløst da Ron dro
fordi han ikke ville spille elektrisk bass.
Jeg begynte å tenke ut andre måter å tilnærme meg musikken på.
Jeg gikk inn i studio i august 1969.
Miles sa: "Møt opp på Columbia Studios klokka ti."
Jeg var der halv ti. Vaskedama slapp meg inn.
Jeg tok med noen musikalske skisser som ingen hadde sett,
som jeg gjorde på Kind of Blue.
Jeg sa til musikerne at de kunne gjøre hva de ville,
spille det de hørte, så det gjorde de.
Det var fire stykker på slagverk samtidig,
to bassister spilte samtidig,
to eller tre på keyboard, en gitar.
Det var en massiv improvisasjon.
Alt jeg tok med, var en cymbal og en skarptromme.
Vi gikk gjennom første del av Bitches Brew.
Og så...
Man hørte Miles' trompet hoppe mellom bygningene.
Klokka var tre på natten.
New York er en dal av bygninger.
Det var illevarslende,
som om noe var i ferd med å skje.
Det bevegde seg som en amøbe,
og innimellom ville noe stikke seg ut.
Men alt bevegde seg slik, sammen.
Jeg hørte på jazzradio, og fyren sa:
"Det nye Miles-albumet kom nettopp inn."
MILES RINGTE OG SA HAN VIL KALLE ALBUMET
"BITCHES BREW"
HVA GJØR JEG?
Og så sa han navnet.
Jeg sa: "Kan du si det på luften?"
Han sa: "glem musikken. Dere må se dette omslaget. "
Bitches Brew solgte raskere enn noe annet album,
og solgte flere kopier enn noe annet jazzalbum i historien.
Etter Bitches Brew
begynte han på Fillmore East og alt det der.
Vi var i garderoben, og Miles fikk sjekken.
Han så på den, og vi hørte ham si:
"Jeg føler meg som en tyv."
Det var en indisk restaurant på 125th Street.
Vi satt der og spiste og snakket i to timer.
Vi gikk ut, og på veien sa han: "Hva synes du?"
Jeg sa: "Hva synes jeg om hva?"
Hjernen min var med på samtalen.
"Hva synes du om musikken?"
Jeg snudde meg, for de spilte indisk musikk.
"Det er det vi skal gjøre på neste album, On the Corner.
Jeg skal blande tablaer og sitar, elektrisk sitar med funken."
On the Corner er ikke tvetydig.
Vi går for dette.
Det ble mer intenst.
Fire, én, to. Det er det funk er.
De bare tok av. De lagde Big Bang,
de økte innsatsen hver kveld.
Det var så vrient og farlig
når det gjaldt bruk av slagverk og forvrengning.
Dette er kosmisk jungelmusikk.
Det var da vi forsto at Miles
var en slags voodoo-musikk-prest.
Dette er syremusikk.
Folk røykte gress og kom dit høye.
Plutselig var de edru.
Og de som var edru, ble høye.
Han forandret alt med måten han spilte på.
Miles' publikum endret seg fordi musikken hans endret seg,
og absorberte det som skjedde nå.
Det som skjedde nå. Ikke for ti år siden.
Jeg forsto aldri hva som var så tiltalende for så mange.
Jeg prøvde å finne ut hva han hørte. Jeg forsto det ikke.
Det hørtes ikke bra ut.
Jeg sier til folk som sier det: "Du er uvitende,
og du sier det fordi du er sjalu, fordi du aldri vil forstå
noe som er utenfor ditt begrensede sinn."
"Det var strengt, Carlos."
Men det er sant.
Når man hører på platene
som han lagde mellom 1969 og 1975,
hører man malen for hihop og house,
trommer og bass, elektronika.
Miles gjorde alt tidlig på 70-tallet.
Han lagde musikk som forstyrret malen.
Han var frisk og greide seg bra når jeg var med ham.
Han spiste sunt og holdt kroppen ren.
Han trente hver dag.
Det var veldig viktig på den tiden,
og det var veldig bra.
Jeg visste at Miles hadde begynt med dop igjen
selv om han ikke tok dem rundt meg,
fordi han ble paranoid.
Han var voldelig.
Jeg sa: "Jeg vil ikke leve slik."
I oktober 1972 sovnet jeg ved rattet
og krasjet Lamborghinien i et autovern.
Jeg var innlagt i tre måneder, og da jeg kom hjem,
måtte jeg bruke krykker, noe som gjorde hoften verre.
Det var nok det viktigste øyeblikket i livet hans.
Smerten han hadde fra morgen til kveld,
tvang ham til å bruke medisiner,
kokain, alkohol og sigaretter, alt for å lindre smerten.
Han tok færre spillejobber og turneer.
Til slutt var det ikke noe Miles Davis-band.
Jeg var åndelig lei av alt tullet jeg hadde gått gjennom i alle de årene.
Jeg følte meg kunstnerisk tappet.
Jeg hadde ikke mer å si.
Jeg visste at jeg trengte en pause, så jeg tok en.
Jeg sluttet med det jeg elsket mest, musikken.
Og jo mer jeg holdt meg unna,
jo dypere sank jeg i en annen mørk verden.
Leilighetsblokken var hulen hans,
han stengte seg selv inne.
Han kunne la være å gå ut i ukevis.
Da jeg var 15 eller 16, dro jeg i New York i den mørke perioden.
Jeg husker at det alltid var mørkt i huset.
Jeg husker bare sigaretter, ølflasker og kokain.
Jeg besøkte ham et par ganger.
Det var en mørk tid for ham.
Jeg var litt redd for ham.
Han var der inne alene og taklet smerten og spilte ikke.
Det å ikke spille, er for ham som å ikke drikke vann.
Jeg ville at det skulle ta slutt.
Jeg kjente ikke den personen.
Jeg ville at han skulle bli onkelen og superhelten min igjen.
Jeg husker at vi dro til Harlem, og det var en kvinne i bilen med oss.
Hun satt ved siden av meg, og Miles kom opp og sa: "Vent."
Han kom ut av bygningen, og han var...
...veldig høy.
Det var kokainflekker i ansiktet hans,
og jeg ville si noe, men jeg var redd.
Han dyttet borti meg og sa: "Du har knullet henne."
Jeg sa: "Jeg har ikke knullet henne."
"Vi drar ikke før du sier at du har knullet henne."
Han stoppet bilen.
"Greit, vi knullet på panseret."
Han sa: "Jeg trodde vi var venner."
Det var en kveld med Miles.
Miles kom på besøk rundt den tiden.
Han trengte penger, så vi lånte ham dem,
og vi visste vi ikke ville få dem tilbake.
Vi dro en dag, og jeg sa til Marie:
"Jeg tror dette er slutten. Han kommer aldri tilbake.
Men man vet aldri."
På samme tid begynte Cicely Tyson å treffe meg igjen.
Hun hadde vært innom lenge, men nå begynte hun å komme oftere.
Han hadde dårlig helse på den tiden.
Mange trodde at han aldri ville spille musikk igjen.
Han trodde det selv.
Cicely inspirerte ham til å se at han hadde noe å tilby.
At kreativiteten og stemmen hans ikke hadde nådd toppen.
Hun hjalp meg å få menneskene ut av huset mitt.
Hun beskyttet meg og passet på at jeg spiste riktig og drakk mindre.
Hun hjalp meg å slutte med kokain.
Hun ga meg sunn mat, grønnsaker og mye juice.
Han jogget på stranden og prøvde å bli vegetarianer.
Det var utrolig, for han klarte det ikke.
Miles sa: "Kom og hent meg. Ta meg med et sted der de har kjøtt.
La meg lukte på det, og gi meg et pølsesmørbrød."
Miles trengte de årene for å finne styrken
til å slutte meg dop, spille igjen, og ta seg av publikum,
å takle turneer, takle kritikerne,
å leve.
Fra 1975 til tidlig i 1980 plukket jeg ikke opp hornet.
På over fire år rørte jeg det ikke én gang.
Til slutt gikk det nesten seks år.
Han tok med kassetter til kontoret mitt
fra det elektroniske bandet.
Jeg sa: "Jeg betaler 70 000 dollar for to konserter i Avery Fisher Hall."
Hun så på meg som om jeg var gal. Ingen gjorde sånt.
Jeg skrev en sjekk på 35 000 dollar og ga den til ham.
Jeg holdt pusten.
Jeg kjøpte en splitter ny, kanarigul 308 GTSi Ferrari sportskupé,
med targatak.
Jeg var klar for å gå tilbake til musikken.
Han kjøpte den bilen for å kjøre til konserter med.
Jeg kjøpte en ny skjorte.
Han kjøpte Ferrari.
Miles var tilbake.
Og han hadde en helt ny lyd med bare unge musikere.
Han var borte i syv år, men kom plutselig tilbake.
Han kunne gitt opp og sagt: "Jeg har gjort nok."
Og alle ville vært enige, men han ville fortsette.
Det var ikke bare et comeback som artist.
Det var et comeback som menneske.
Jeg har aldri sett det før.
Liker du fortsatt å spille i Europa?
Jeg elsker å spille på jazzfestivaler i Europa.
Hva med Molde? Du kommer sent.
Jeg var syk i morges.
Vi dro på turné.
Vi var i en ny by i et nytt land hver dag.
Konserten kunne begynne åtte,
vi var på hotellet ved midnatt.
Etter det vil han male.
Han plukket opp det han hadde og begynte å tegne.
Han tegnet i flyet og i bilen.
Han tegnet mens vi ventet på flyet.
Vi kom til konserten. Han tegnet i garderoben.
Det fløt gjennom armen hans og over på papiret.
Når du tegner feil, føles det likt som med musikken?
Noten etter den som er dårlig,
korrigerer den foran.
Det var tidlig morgen, og jeg skulle jogge.
Jeg ventet ved heisen, den åpnet seg, og der sto han.
Hjertet mitt hamret.
Det var som å møte vampyren i en film,
og man vet man skal dø, men man bryr seg ikke.
Han sa: "Du bør løpe fort, for jeg skal fange deg."
Slik startet det. Vi malte sammen.
Alle var interessert i alt han drev med.
Hva fikk deg til å male?
Han var aldri mer etterspurt.
Hvem er dere?
Det var som om han glemte hvem han var.
Det er en ny start.
Han var på talkshow.
God kveld. Dette er Miles Davis.
På kvelds-TV.
- Miles Davis. - Miles Davis.
Miles Davis!
Han tok imot intervjuer i alle byene han spilte i.
Han var en helt ny person.
Han spilte til og med med Prince.
Han elsket Prince. Det var skjebnen at de jobbet sammen.
Jeg fikk en telefon fra Tommy LiPuma,
som var visepresident i Warner Bros.
Han sa: "Miles Davis forlot Columbia og kommer til Warner Bros."
Jeg sa: "Gratulerer!" "Har dere noe musikk?" sa han.
I det jeg la på, traff basslinjen til "Tutu" meg.
Når jeg skriver for noen, ser jeg for meg
at de danser til sangen.
Jeg så meg rundt i studio og på Miles.
Så begynte han å spille piano for meg.
Jeg innser at han aldri har spilt inn musikk slik før,
med hodetelefoner, trommemaskin og bakgrunnsmusikk.
Han gikk ikke bare forsiktig inn i det.
Han eide det.
Ja!
Innerst inne var han bare den gutten som kom til New York for å spille.
Han ville ha den følelsen.
Miles snakket aldri om sine gamle plater.
Han hadde ingen av dem hjemme.
Og han ville ikke ha dem der.
Han ville bare ha det han jobbet med.
Da jeg først ble med i bandet, virket Miles kul.
Han var våken og hadde kontroll,
men etter kort tid begynte han å se verre ut.
Hvis du ser på konserten på Satuday Night Live,
ser du hva jeg mener.
Han beveger seg litt, og lyden hans er veldig skjør.
Han var en plaget mann, for han fikk ikke til lyden.
Han kunne halte rundt på scenen, men han var fortsatt Miles.
For første gang i kveld skal Miles Davis og Quincy Jones
spille sammen på samme scene.
Jeg hadde prøvd i 15 år.
Jeg maste og maste på ham.
Og han sa: "Ok, jævel."
Han trengte ikke å spille lenger,
for han hadde ledet veien de siste 50 årene.
Å se ham som 65-åring prøve å gjenskape sitt 25-årige jeg,
var helt fantastisk.
Min kjære, min bror,
og en av mine favorittmusikere, Miles Davis!
Ja, jeg elsket ham.
Det får sjelen til å smile.
Det var en melodi kalt "Pan Piper",
og jeg visste at den var vanskelig.
Jeg visste ikke om jeg kunne spille den.
Han sa aldri sånt.
Så da vi skulle spille den, hoppet jeg inn.
Han sa til meg: "Om jeg går tilbake til det gamle,
vil jeg dø."
Jeg satt der foran TV-en og tenkte: "Han er syk."
Han sa: "Når Gud straffer deg, er det ikke slik at du..."
Det er så trist.
"...at du ikke får det du vil ha.
Du får alt du vil ha,
og det er ikke mer tid igjen."
Miles Davis!
Quincy Jones!
Miles ble innlagt på sykehus Labor Day-helgen i 1991.
Vi snakket og hørte på musikk,
og jeg så på ham, og han så rar ut.
Jeg så opp, og en lege kom inn døra.
Han kom bort, og det varte bare et øyeblikk.
Jeg satt med hodet hans i fanget,
og legen begynte å dunke på ham.
Så pep noe, og en annen lege kom inn,
og flere leger og sykepleiere.
Og jeg satt fremdeles på sengen, og han var blank.
Han pustet, jeg visste han ikke var død.
Det var grusomt.
De jobbet med ham,
de dunket i ham og sprøytet ham,
så rullet de oss ut, inn i heisen, inn i salen.
De merket ikke at jeg satt på senga
med hodet hans ved siden av meg.
Vi var omringet av folk.
Vi var i heisen og de sa: "Han har fått hjerneslag."
Deborah, ekskona mi, ringte og sa:
"Du bør holde fast i noe."
"Hva skjer?"
Hun sa:
"Miles Davis er død."
Og det føltes som om...
...noen slo meg...
...med en hammer over hodet.
Miles var uten tvil den mest unike personen jeg har kjent.
Han gjorde ting annerledes enn alle andre.
Han så annerledes på ting.
Filosofien hans handlet om å være seg selv.
Hvordan kan noen komme med så vakker musikk
og ha den andre siden?
Noen ganger taklet jeg det ikke.
Noen ganger var det bare perfekt.
Jeg angrer ikke. Jeg glemmer ikke men jeg elsker fortsatt.
Jeg savner ham.
Jeg drømmer mye om ham.
Han...
For et stort nærvær.
Selvsagt var jeg glad i ham.
Han var som en bror som gjorde dumme ting, og man aksepterte det.
Han var ekte.
Veldig ekte.
Det kommer ikke mange Miles-er igjen.
Det holder. Jeg er ferdig.
Tekst: Trine Friis