Mamma!
Titta, mamma.
Titta vad jag hittade.
Jag kallar honom Alfred. Visst ser han ut som en Alfred?
Ja, det gör han.
Borde du släppa honom fri? Alfred vill nog inte sitta fast där.
Hur kan jag se honom växa då?
Det kan du tyvärr inte.
Ibland måste vi släppa taget, för vi kan inte hålla saker för evigt.
En dag blir du vuxen, och då måste jag släppa taget om dig.
Jag kan inte ha dig för evigt.
Var inte dum. Jag ska alltid bo med dig och pappa.
Mamma!
Vakna.
Din pappa har säkert berättat allt om mig.
Men han förklarade nog inte vad vi egentligen gör här.
Du och jag.
Titta på dem.
De kom på den här resan för att de valde att glömma sitt förflutna.
Nu sitter de också fast här.
Din mamma har lurat dig.
Hon har lurat oss alla.
Hon är den enda som kan få ut oss härifrån.
Om du är tillräckligt modig kan jag visa dig sanningen.
EN NETFLIX-SERIE
NYCKELN
Eyk.
Maura.
Var är han?
Hur fick han ombord mig på Prometheus? Ljug inte. Vem är han egentligen?
Han är…
Han är min man.
Och pojken som vi hittade på Prometheus är min son.
-Va? -Men jag minns inget av det.
Det här låter galet, men min far…
Han äger rederiet. Jag tror att han har fått oss att gömma varför vi är här.
Vad sa hon?
Vår värld har regler som inte går att tänja på.
Inget i den här världen följer logikens regler.
Allt detta… Det är inte verkligt.
Det är en illusion, ett magitrick.
En simulering.
Det är ju bara löjligt.
Minns ni hu ni kom ombord på skeppet?
Så klart.
Det är omöjligt.
Vad då? Vad ä det som händer?
Hon vill veta om vi minns att vi gick ombord.
Va? Vad då?
Kan nån förklara vad alla pratar om?
Jag trodde att detta bara rörde mig.
Det rör oss alla.
Jag vet inte varför… men vi är alla här av en anledning.
Din… Din man…
Är han anledningen till att vi är här? Arbetar han för din far?
Jag tror att han vill hjälpa oss. Han försöker få ut oss härifrån.
Fan…
Kom igen…
Kom igen, snälla…
Snälla, fungera!
Vår hjärna är en väldigt komplicerad konstrukt.
Vi kan försöka glömma saker som vi inte vill minnas,
men vi kan aldrig radera dem helt. De är delar av de vi är.
De ingår i vårt själva väsen.
Det är dags för dig att minnas.
Din sanning finns bakom de här väggarna.
Du behöver inte vara rädd. Det här är inte på riktigt.
Minns du?
Det sprider sig.
Jag tar inte ett steg till förrän du berättar exakt vad det är som pågår.
Varför ska vi lita på dig?
Din far äger det här skeppet. Du måste veta nåt. Vad gör du ens här?
Jag vet inte.
Det sista jag minns innan jag vaknade på Kerberos
var att jag hittade kuvertet vid min dörr. Jag tror att det kom från min bror.
Den här låg i det.
Jag vet inte hur min far fick mig att glömma.
Han fick mig att glömma vad som hände och vem jag är.
Jag tror att det som den här öppnar kan få mig att minnas,
och få ut oss alla härifrån.
Mamma hade rätt. Vi borde aldrig ha kommit ombord.
Nu är alla döda.
Olek är död. Min mamma är död.
Jag stannar inte en minut till. Jag tänker lämna skeppet.
Hon har rätt. Vi borde ta en livbåt och lämna det jävla skeppet.
Men förstår ni inte? Det finns ingenstans att ta vägen.
Skeppet är inte verkligt. Havet är inte verkligt.
Det händer bara i era hjärnor.
Du är säkert väldigt klyftig. Jag beundrar att du läste medicin,
och att du tar strid mot kvinnors konventioner och begränsningar.
Men du kan inte själv tro på det du säger. Det går inte ihop.
Nu lämnar vi det här skeppet.
Vänta, vart ska ni gå?
Vi lämnar skeppet. Följ gärna med.
-De vill lämna skeppet. -Kom.
Du har sett det. Gångarna. Ditt minne. Mitt.
Tror du mig?
Var är den?
Tror du att din far är i ditt minne?
Hans kontor var inte där det brukade vara, men han sa att jag visste var han var.
Hur kommer vi till mentalsjukhuset?
Följ mig.
Det här är hans minne.
Alla foton är på mig, men jag minns inget av det.
-När jag ser dem känner jag ingenting. -Minns du inte att ni var gifta?
Om allt är en illusion, kan inte hans minne också vara det?
Hur vet du att han talar sanning?
Pojken sa att det fanns en skapare, nån som hade skapat allt det här.
Din far. Tror du att han skapade allt?
Den som än gjorde det måste ha gjort det med en bakomliggande logik. En tanke.
Menar du ett mönster? En ritning?
I hjärnan lagras minnen i olika områden, men alla kopplas samman med nervbanor.
När man känner en viss doft kan man minnas minnen som har anknytning till den doften.
Det kanske är det detta är…
Ett slags imitation av hjärnan, där olika områden är sammanbundna.
Vad händer?
Vi fortsätter.
Fan…
Det rör sig.
Den här vägen!
Kom! Skynda!
Vart tog de vägen? Hallå!
Tänk om doktorn hade rätt?
Vad som än händer ska jag lämna skeppet nu.
Det måste finnas en väg ut.
Vänta! Vi har redan tappat bort de andra!
Vi borde gå tillbaka till doktorn och kapten.
Även om vi raderar minnen i simuleringen
kommer våra sinnen att reagera på samma triggers.
Din hjärna kanske inte minns vad som hände där inne, men din kropp gör det.
Jag ska visa dig sanningen. Lita på mig.
Slå dig ner.
Jag vet att du tror att det är din mamma som är fången här.
Det är inte hennes fängelse.
Det är ditt.
Det här kan göra ont.
Du kan inte hindra honom från att dö. Maura?
Mamma?
Pappa?
Du vet att det här är fel, Maura.
Varför hör ni mig inte?
Mamma, vad är det som händer?
-Mamma! -Snälla…
-Snälla! -Du måste släppa taget.
Mamma!
-Jag kan inte. -Mamma, snälla!
Mamma, snälla! Nej!
-Oroa dig inte, raring. -Nej! Mamma, snälla!
-Var inte rädd. -Nej!
-Du glömmer. Jag lovar. -Nej! Snälla, nej!
Du glömmer allt detta. Det är enda sättet som vi kan vara tillsammans.
Nej!
Snälla! Nej!
Du såg sanningen, eller hur?
Du är fast i din mammas simulering, som håller dig vid liv.
Du ljuger. Det är inte mitt minne. Du implanterade det i min hjärna.
När din mamma var i din ålder…
…hittade hon en artikel om Platons grottliknelse på mitt kontor.
Hon var alldeles för ung för att förstå de abstrakta koncept som Platon talade om.
Men hon läste den artikeln om och om igen.
Det var den tanken som vände upp och ner på hela hennes värld.
Tanken att vår kunskap har gränser,
och att vi aldrig kan veta om saker verkligen är som de verkar.
Vi slumrar, omedvetna om sakers verkliga natur.
En kväll kom hon till mig och sa:
"Om det är sant, det Platon säger, hur kan vi då veta om något är verkligt?
Hur kan vi veta om den sanna verkligheten inte finns utanför det liv vi lever?"
Det var en stor tanke för en flicka i hennes ålder.
Jag tittade på henne och sa:
"Är det inte det Gud är? Vår verklighets skapare?"
Hon tänkte på det en stund. Sen svarade hon:
"Men då är det världen som Gud lever i som är verklig…
…och vi är bara hans dockhus.
Och i så fall, vem skapade Gud? Fortsätter det inte så i evighet?"
På sätt och vis är det här ett dockhus.
Det byggdes för dig.
Du ljuger.
Det är det din pappa vill få dig att tro.
Men han har ljugit för dig.
Det har de båda två.
Men det finns en väg ut härifrån.
Och din mamma har nyckeln.
VAKNA
Dörrarna, var är dörrarna?
Det finns inga dörrar. Var är de?
Där är en dörr.
Den här vägen.
Nej!
Hallå? Hallå där!
Snälla, vänta!
Kom!
Vänta på mig!
Var är vi?
Jag förstår inte. Jag förstår inte vad som händer.
Nej. Nej!
Var är vi?
Det kan inte vara sant.
Sir…
Han hackade sig in i stordatorn.
Han försöker förändra simuleringens arkitektur.
Han förändrar saker för att dölja spåren efter sig.
Han försöker väcka henne utan att ge oss nyckeln.
Då blir vi fast här för alltid.
-Hitta henne. Ta nyckeln. -Ja, sir.
Är det nån där?
Var är vi? Hur hamnade vi här?
Hjälp mig!
Där borta.
Jag vill inte dö.
-Ling Yi! -Mei Mei!
Hjälp mig ut härifrån!
Nej!
Gå inte!
Gå inte! Hjälp mig!
Varför manipulerar du koden?
Du sprider viruset genom hela programmet. Vad försöker du dölja?
-Ramiro! -Ángel!
-Ramiro, snälla, hjälp mig! -Jag förstår inte. Hur kan du leva?
Och vad gör jag här?
-Clémence? -Lucien?
Vi ska få ut dig!
Olek…
Olek?
Det kommer att ordna sig.
Olek?
Herregud…
Kom. Vi måste ut härifrån!
Din pappa är en dåre. Hans försök att hacka koden förstör hela simuleringen.
Du tror att din pappa bryr sig om dig.
Han gör inte det här för dig, utan för henne.
Om han behövde välja mellan dig och din mamma skulle han välja henne.
Våra minnen hänger samman.
Hur gör din far det här?
Hur kom han in i våra hjärnor?
Jag vet inte, men jag vet att min far gjorde nånting med mitt minne.
I den byggnaden.
Olek!
Hur kom du hit?
Har du sett Ángel? Han var nere i brunnen och nu…
Olek? Har ni sett Olek?
Vad är det?
Har nån sett Olek?
-Han dog inte! -Va?
-Han var här precis nu! -Vad menar du med här?
Ángel?
-Ángel! -Vart ska du?
-Vart ska han? -Jag vet inte. Maskinrummet är den vägen.
Kom!
Jag förstår inte. Min fars kontor måste vara här nånstans.
Det här är vansinne. Det är bara en mardröm.
Det är ingen dröm.
Daniel använde ordet simulering,
som om det är nåt slags falsk verklighet som vi alla är fångna i.
Det här är vansinne.
Det vansinniga är att ni ännu inte har insett vad allt handlar om.
Jag skulle inte göra det…
Du visste. Du visste vad som pågick hela tiden.
Nyckeln.
Vi har inte tid med det här.
Simuleringen har blivit skadad. Den håller på att rämna.
Ge mig det jag vill ha.
Nyckeln.
Jag är ledsen, kapten.
Nej!
Nej! Kom tillbaka!
-Ta tillbaka honom. Snälla! -Det är omöjligt.
Snälla!
Kom tillbaka.
Eyk…
Upp med dig. Din far väntar på dig.
Mår du bra?
Han vet vad du gjorde mot honom.
Vad gjorde jag mot dig?
Elliot, snälla…
-Varför minns jag inte? -Du ställer fel frågor.
Sluta! Bara sluta!
Jag är din dotter! Vilket slags far skulle göra så här?
Nyckeln.
Har du den?
Du har iakttagit mig.
Hela tiden.
Därför skickade Ciaran brevet. Han kom på vad du gjorde.
Var är min bror? Vad har du gjort med Ciaran?
Tro mig, han är den sista du behöver vara bekymrad för.
Sluta med dina lekar och berätta vad fan som pågår!
Vad är det som händer?
Hur gjorde du det här?
Vi föds antingen som sökare eller som undvikare.
Att vara undvikare är ren salighet.
Men att vara sökare, å andra sidan…
…ger bara smärta.
Man öppnar varje dörr, stiger ner i de mörkaste avgrunder,
driven av begäret efter mer kunskap.
Till skillnad från din bror föddes du som sökare,
och jag önskar att det inte vore så.
Du försökte bli av med din smärta, men åsamkade bara mer smärta.
Sluta!
-Det här är en av dina sjuka lekar. -Du har för höga tankar om mig.
Det här är inte min sjuka lek.
Det är din.
Det är du som är skaparen.
Du ljuger. Det är inte sant.
Du skapade detta. Du och din man. Det är din skapelse.
Du tvingade alla att gå den här vägen. De sitter fast i slingan på grund av dig.
Jag lämnar den här gudsförgätna platsen nu och du, du ska få glömma igen.
Det han har sagt är inte sant. Jag har inte skapat det här.
Jag har inte skapat detta!
-Jag har inte skapat detta! -Var inte rädd.
-Nej! -Du kommer att glömma allt det här.
Precis som alltid förut. Jag ska se till att du stannar här för alltid.
Ángel?
Det kan inte vara på riktigt.
VAKNA
Dags att vakna.
Varför fungerar det inte?
Han ändrade koden.
Simuleringen har skadats.
Vad händer?
Raderar simulering om…
…tio, nio, åtta…
…sju, sex…
…fem, fyra…
…tre, två…
…ett, noll.
Det fungerade.
Det började inte om igen.
Var är jag?
Är det här verkligt?
Nej.
Det här är den första simulering som vi skapade.
Den är vårt andra hem.
Skapade vi det här?
Varför minns jag inte?
Det spelar ingen roll nu.
Vad gör jag här?
Objekten i en simulering är bara manifestationer av koder.
De är bara fasader, som allt annat. Jag bytte ut deras värden.
Jag programmerade om dem.
Den här gången fick sprutan dig inte att glömma.
Den förde dig hit.
Jag bytte objekt.
Pyramiden som din far har är värdelös.
Och nyckeln.
VAKNA
Vigselringen innehåller utgångskoden nu.
Den här gången kommer du att komma ut.
Din bror… Han tog över hela programmet när du var här inne.
-Vad gjorde han? -Han har kontrollerat allt.
Jag har försökt få ut dig så många gånger.
-Jag trodde att min far kontrollerade… -Han är fast här som alla andra.
Jag vet inte hur snabbt din bror kommer på vad jag har gjort.
Du måste gå nu.
Det här är mycket större än du tror.
Du måste vakna.
Du måste stoppa honom.
Annars är allt förlorat.
Är du där när jag vaknar?
Alltid.
Jag är alltid där.
MÅ DITT KAFFE TA EFFEKT INNAN VERKLIGHETEN GÖR DET
"Projekt Prometheus."
ÖVERLEVNADSUPPDRAG
PASSAGERARE: 1 423
BESÄTTNING: 550
DATUM: 19 OKTOBER 2099
Inkommande meddelande.
HEJSAN, SYSTER
VÄLKOMMEN TILL VERKLIGHETEN
Undertexter: Peeter Sällström Randsalu