Subtitles by sub.Trader subscene.com
Jeg må sove. Husker ikke sist jeg sov en hel natt.
Men ingen har sovet noe særlig de siste årene. Ikke med dem der ute.
Folk har ikke blitt bedre. De døde tok visst de gode, og vi har krekene igjen.
Som partneren min her.
Han er våken.
Spiller ingen rolle.
Hva har han gjort?
Han fortalte ikke og jeg spurte ikke.
Jeg visste hva Tony hadde gjort, men min partner Joe var ikke innvidd.
Han var bare en soldat, en av de som kunne håndtere våpen.
Måtte noen bort, så tok vi oss av det.
Tony var en tjuv.
Han stjal vann fra gruppen vår for å lage hjemmebrent i hemmelighet .
Lederne våre likte ikke "i hemmelighet".
Han kjente til prisen. På tide å betale.
Jeg liker Tony.
Han var ikke en drittsekk.
Han var en tjuv, men ikke en drittsekk.
Vi er framme.
Ut.
Ok, Tony, vi skal ta av knebelen. Skal du tie stille?
Kom an! Dere må la meg....
-Unnskyld... -Hjelp ham opp.
Hør her, jeg liker deg, så du får et valg.
Du kan løpe, sjanse på at du klarer deg unna dem.
Eller ta en kule.
-Hva? -Få friheten din...
...eller bli deres middag.
Jeg sjanser. Jeg løper.
Ok. Stå stille.
Lykke til.
Vent! Ta meg! Kom tilbake!
Jeg liker at vi gir dem et valg.
"Et valg"? Det var ikke noe valg..
Bare en lek Joe likte.
Han sa han hadde gjort det mot en kar i sitt gamle liv.
En spiller som skyldte bossen for mye penger.
Men da var det krokodiller i en sump.
"Ta deg til den andre siden, så er du gjeldfri."
Ingen så ham igjen.
Som sagt: Joe er en drittsekk.
Faenskapet kan ikke engang røyke ordentlig.
Mine damer og herrer: Da var klokken slagen igjen!
Gjør dere klare for deres yndlingslyd fra sivilisasjonen.
Men først...
Han får meg alltid til å flire.
Ja, han er skikkelig morsom.
Smarte er de jo ikke.
Det er noe opprinnelig.
-Hva? -Medfødt instinkt.
De var kanskje ikke smarte, men raske. Og livsfarlige.
Et bitt, så var man død.
Noen døde raskt, innen 12 timer.
For andre tok det lenger tid. Ingen klarte seg mer enn en dag.
Feberen var det første tegnet.
Så kom utslettene. Snublingen.
Tørsten.
Så døden.
Og kort etterpå våknet de.
Lyden lokket bort dem hver kveld, så vi fikk et slags liv.
Om dagen holdt man seg så stille som mulig.
Likevel dukket mange opp.
Den minste lyd, så kom de farende. Ikke duft eller synsinntrykk: Lyder.
Ingen visste hvorfor.
-Kan jeg kjøre den til garasjen? -Nei.
Bra. Hold utkikk.
-Hei, hvordan går det? -Alle fire generatorene purrer fornøyd.
-Drivstoff? -Vi har nok for et halvår.
-Bra, hold dem i gang. -Som du vil.
I denne verdenen på et sånt sted må alt fungere.
Vaktene må være våkne. Generatorene må fungere.
Strøm, vann og mat.
Like avgjørende som før.
Bare vanskeligere å få tak i.
Ikke noe kan tas for gitt. De døde var lette å holde ute.
Det er de levende jeg frykter mest.
Bortsett fra kona og datteren min er det bare to personer her jeg kan stole på.
Lee er den ene.
Han var alt her da vi kom. Holdt alle i live på egen hånd.
Da fantes det bare en håndfull her.
Siden har stedet vokst ti ganger. Jeg syns det er for mange her.
-Har det vært noe? -Alt er bra her.
Hva med deg?
Bra.
Virkelig?
Virkelig.
Hva med deg?
Bra.
DJ er den andre.
DJ!
Han er som en kakerlakk, men på en god måte:
En tam kakerlakk. Han kan overleve hva som helst.
Lett å like med et hjerte av gull.
Helt siden han kom har han jobbet med radiosenderen.
Jeg vet fremdeles ikke om det er bra eller ikke.
Takk.
Jaha, så ble Tony... Eller?
Ja.
-Tyveri igjen? -Tredje gangen åker man ut.
Så dumt. Folk likte ham. Det kan bety trøbbel.
Jo. Men regler er regler, og det vet vi alle.
Sant.
-Når blir radioen klar? -Jo...snart.
Men stresser man fram sånt, går det ille, så...
Men vi må få vite om det stemmer. De tror oss ikke uten forbindelse.
Vi tror.
-Sender du fremdeles på kortbølgen? -Japp. Hver dag.
Sene kvelder og ettermiddager. Sprer budskapet.
Bra. Fortsett slik.
-Det kan redde noens liv. -Jeg håper det.
Jeg ønsker bare at jeg visste om noen hørte.
Noen lytter sikkert.
-Jeg ønsker at vi kunne si hvor vi er. -Det går ikke.
-Mer folk blir flere problemer. -Jo, jeg vet det.
-Hei. -Hei.
La meg gjette: Radioen virker fremdeles ikke?
Jeg skal sjekke...
Han venter på deg.
-Ta det rolig. -Alltid.
Hils Dr. Strange-kopien der oppe, ok?
Det er snart kveldsmat, barn. Gå og vask hendene.
Dere hørte ham. Kom an, ellers blir det ingen mat.
Kom nå.
Takk, Mary. Sørg for at vi får snakke uforstyrret.
Mary.
Hvordan var det?
Han løp.
-Forbaskede tåpe. -Ja.
Vi holder det for oss selv. Folk likte gutten.
Jeg vet det.
Gjort er gjort.
Måtte Herren møte ham med kjærlighet når han når himmelen.
Amen.
Vi må prate.
Ikke det igjen.
DJ får snart i gang radioen.
Når han får den i gang den, hvis han gjør det, skal vi forsøke å nå alle der ute.
Og så, da?
Vi har to kjøretøy, der det ene ikke går så bra.
Skal du si til folk at de må bli igjen?
Nei. Jeg syns vi skal bli. Det har jeg alltid ment.
Vi har mat og vann og vi er trygge.
Ikke i det lange løpet.
-De tingene kommer aldri inn hit. -De er ikke de eneste der ute.
Andre som vi! Folk har blitt mer hensynsløse!
Og det er derfor jeg har deg.
La oss nyte den tiden vi har.
Gå og snakk med familien din, så spiser vi sammen.
Takk.
Men jeg spiser nok hjemme.
Som du vil.
Bry deg ikke om folks visking.
Du og jeg vet at det du gjør og det jeg gjør
redder oss fra å gå under i anarki.
Gå nå og vær med din kone og din lille datter.
-Ikke så liten mer. -Årene flyr.
La oss håpe vi kan holde ut lenge nok så barna våre får en fredelig verden.
-Det er det eneste jeg ber for. -Ber du?
Bare for det.
Religionene gikk til helvete lenge før verden. Særlig i praksisen.
Men jeg tror på troen. På håpet.
For uten håp... hva er da meningen med oss?
Dyr! Ditt dyr!
Han var sønnen min!
Min eneste sønn! Min sønn!
Beklager.
Faen ta henne og hennes idiot til sønn.
-Liker du det ikke? -Ikke så verst.
Takk.
-Har du spist? -Ikke ennå.
Gå.
Tegner du Fred igjen?
Det er til Henry. Han har ikke sett en hund før. Altså, ingen ekte hund.
Jeg sa vi hadde Fred da jeg var liten, så han ville se hvordan han så ut.
-Han ble kjempefin. -Takk.
-Hvordan går det med maleriet av pappa? -Det er nesten klart.
-Men han har sjelden tid å sitte for meg. -Ja, han har mye å gjøre.
Så, tid for middag. Rydd vekk.
Hvorfor sitter vi ikke med alle andre som vi pleide?
Pappa ville at vi skulle få litt tid for oss selv. Bare vi, familien vår.
Men jeg trodde at alle her var en familie, en stor familie?
Alle sier det. Gabriel sier det, lærerne mine sier det.
Vi er en storfamilie, men...
Det er jo godt å ha tid for oss selv også, ikke sant?
-Ja da. -Ok. Rydd vekk nå.
Bank, bank.
-Pappa! -Hei, vennen.
-Hvordan går det? -Bra.
Bra.
Hei.
Vask deg.
-Vennen, gjør ferdig leksene nå. -Ok.
Maleriet er nesten klart.
Ja. La meg prate med mamma i fem minutter, så sitter jeg for deg siden.
Bra.
Ok, hva er det?
Du og Joe lette ikke etter mat eller bensin i dag, hva?
Nei.
Var det Tony?
Du vet visst alt.
Folk har gitt meg stygge blikk hele dagen.
-Han var en tjuv! -Jeg vet det. Det vet de også.
Men han var et menneske. Hvor mange er vi igjen?
Vi ville vært mange færre om vi ikke stoppet sånne som ham.
Men han var så ung.
Og folk likte ham.
Og nå hater de deg. Og i forlengelsen meg og Bree.
Da er det på tide å dra.
Hvordan? Og hvor?
Bilen er lastet og klar.
Vann, mat, våpen.
Vi drar nordover, der mannen sa at det lå.
Haven.
Det var noe du hørte av en døende mann i en veikant.
En fremmed.
Bree er 12. Hun kan tro på enhjørninger.
-Jeg tror på Haven. -Det er du alene om.
-DJ tror på det. -Han teller ikke.
-DJ var ikke her i begynnelsen. -Ikke jeg heller.
Jeg vet det.
Jeg er lei for det.
Kom her.
Jo, pappa?
Oi. Unnskyld.
-Du, unge dame, har ufeilbarlig timing. -Takk.
Ok, nå må pappaen din få sove litt.
Vi avslutter i morgen, ok?
Ok.
-Sov godt. -Og la ingen bite deg.
Aldri.
-Hvem? -Jeg.
Klart?
Klart.
Faen!
Hent Bree, ta fluktvesken.
-Hva? -Hent Bree, ta fluktvesken!
-Skal jeg slå alarm? -Ja.
Her er DJ, den siste av det gamle slaget, med hilsen til alt godt folk.
Kom an, Haven. Vi vet at du er der ute.
Ta kontakt, så kan vi... Vent.
Hør etter: Basen vår blir invadert.
Noen angriper, det er ikke trygt her. Unngå den gamle mølla.
Dra nordover, jeg tror at Haven er der. Vi kanskje ses der - over og ut fra DJ.
Kom an, kom an! Ned til bunkeren, fort!
-Kan jeg hjelpe til? -Ned til bunkeren!
Bort!
-Hva skjer?! -Vi blir angrepet.
-Hvem? -Aner ikke.
Din plikt er å bli her og beskytte meg!
Bree! Våkn opp! Hvor er fluktvesken din?
-Hva? -Hvor er fluktvesken din?!
Der oppe.
Bra, kle på deg.
-Hvor er pappa? -Der han må være.
Kom an.
Inn, fort!
Fort!
Inn med dere og lås døren!
Inn med dere!
Joe! Takk og lov.
Forræder!
Hvor er guden din nå?!
Nei, nei, nei, vær så snill...
Jeg tar deg siden.
Det er Sharon og Bree! Lukk opp!
Lukk opp døren, for helvete!
Ok, vennen, det ordner seg. Vi drar tilbake til huset, ok?
Hvorfor?
-Hvorfor?! -Fordi du aldri lot meg kjøre!
Løp, Bree, løp!
Bree?
Mamma!
Sharon?
Mamma! Nei, vær så snill, Gud!
Vi må stoppe blødningen. Jeg har bandasjer.
Det er for sent.
-Nei, vi må prøve! -Bree.
Det er for sent.
Selv om vi stopper blødningen...
...forvandles hun.
Vær så snill...
Ikke la henne forvandles.
Det skal jeg ikke.
Jeg er her.
Hos deg, jeg er her.
Du må slippe.
Slipp, vennen.
Slipp.
Far vel, mamma.
Jeg elsket deg så høyt.
Jeg elsker deg.
Inn i bilen nå.
Fordømte Joe. Døden var for lett for ham.
Jeg burde ha overlatt ham til de døde.
Men det føltes godt å skyte ham.
Og nå trenger jeg gode følelser.
Før levde jeg av å drepe folk.
Nå dreper jeg de døde for å leve. Det fins en ironi i det.
Det får koste hva det vil. Hun må overleve.
Haven var bare et rykte, sa folk.
Jeg trodde ikke det.
For en stund siden fant jeg en døende mann i veikanten ved en krasjet bil.
Omgitt av sin døde familie.
De hadde prøvd å nå Haven, sa han. Nordpå.
Et trygt sted uten de tingene som før var mennesker.
Leger, forskere. Militære, kanskje.
Hørte om det i en radiosending.
Vi er kanskje ikke nær nok.
Eller så er det bare et rykte.
Men nå er det alt vi har: Håp.
Hei...
Hei.
Hvordan kom de inn?
De døde tingene?
Joe. Han forrådte oss.
Joe?
Jeg trodde at han var din venn. Var han ikke det?
Tydeligvis ikke.
Men hvorfor? Jeg forstår ikke!
Noen har en slem side.
Han var aldri helt fornøyd. Ville ha mer, antar jeg.
Trodde at han kunne lede.
Og nå er han død.
Alle som bodde der... våre venner, mor...
De er også døde!
Stille...vi har ingen murer rundt oss, vi må være stille her ute.
Hvor er de?
Hvor som helst.
Overalt.
Hva skjedde der?
Å...
En kule streifet vel.
Gjør det vondt?
Nei.
Hei...
Du kan vel gå...og utrette litt behov?
Ikke gå for langt. Jeg må kunne se deg.
Pappa?
Rør deg stille.
Fortere.
Så fort vi lukker døren, hører de oss.
Stille, stille...
Moren hennes er død.
Og snart ville jeg også være det.
Jeg hadde 12 timer på meg, kanskje mer.
Kanskje mindre...til å finne Haven.
Og gi henne en sjanse til å leve.
Jeg var nødt til å finne stedet før jeg bet i gresset.
En ting er sikkert: Jeg vil ikke forvandles.
Siste kulen er til meg.
-Er du sulten? -Nei.
-Du fikk ikke frokost. -Jeg er ikke sulten.
Kanskje drikke litt? Se i vesken her bak.
-Kan du hjelpe meg? -Ja.
Denne maten ser veldig gammel ut.
Hærens frysetørrede og vakuumpakkede mat.
Fremdeles spiselig, og smaker ikke så ille.
Fant dem på en hærbase.
Det står at det er smøreost.
Smøreost?
"Ingredienser ikke i vanlig ost."
Å.
Ta noe annet.
Kjeks er bra.
Kjeks.
-Våpentrening. -Hva?
Vi tar det bit for bit, ok? Ta pistolen min.
Ikke rør avtrekkeren, ikke skyt i bilen!
Nei, rett den ikke mot noe du ikke tenkt å skyte.
Nå, da?
Ser du knappen på siden av kolben?
-Denne? -Ja.
Trykk på den, så kommer magasinet ut.
-Japp. -Bra. Legg det ned.
Sjekk kappen. Det er denne delen - dra den tilbake.
-Hva ser du inni? -Ingenting.
Bra. Legg ned pistolen.
Bra. Trykk nå rolig og pent ut kulene. Ikke mist dem.
Én, to, tre. Ja.
Lad om.
Det fins ammunisjon i vesken bak. Rød og svart eske.
Ok.
Ta ut noen kuler.
Lad magasinet som om det hadde vært...Pez-godteri.
-Ok. -Bra.
-Ok, nå er det fullt. -Bra.
Tøm det og lad igjen.
Kom an.
Ok, bra. Legg ned magasinet.
Ta pistolen.
Dra tilbake, sjekk at det ikke er noe i løpet. Bra.
Øv på å sikte. Rull ned vinduet ditt.
-Ok. -Velg et mål.
-Trær, skilt, hva som helst. -Ok, jeg tar det store treet der.
-Pang! -Hei, ingen lyd. Bare lat som.
Ja, det var på liksom, men ingen lyder.
Ok... Å, skilt.
Treff!
-Du bommet. For høyt og til venstre. -Hva? Hvordan vet du det?
Før lærte jeg folk sånt.
Hva mener du?
-Glem det. -Fortell.
-Det er ikke viktig. -Jo, for meg.
Jeg forsørget meg på å drepe folk.
Får jeg trykke av?
Ja. Det kalles å tørrskyte.
Ikke gjør det for mye, det sliter. To ganger.
Ok.
-Oi, det var ikke lett. -Bra.
Da er det et sikkert våpen.
Våpen kan vel ikke være helt sikre?
Nei, det er de vel ikke.
-Fortsett å øve. -Ja da.
Bom.
Bom igjen.
Der traff jeg.
-Hva er det? -Jeg...
...må stoppe litt.
Ok.
Ok, bytt plass. Kjøretime.
Hva?
Kom an, det blir gøy.
Ålreit.
Du skal vite at nest etter deg, er det her skatten min.
-Jeg vet det. -Bra.
Heldigvis har den automatgir.
Så bare hold bremsen nede og bytt fra parkering til D, "drive" - kjør.
Eller R, "revers".
-Ja. -Ok?
Man gasser aldri og bremser samtidig.
Man bruker bare høyrefoten, venstrefoten er på siden.
-Ok. -Høyrefoten gasser eller bremser.
-Oppfattet? -Ja.
-Bra. -Kan jeg starte?
-Sikkerhetsbelte. -Å.
Ok, hvor skal vi?
Nordover. Til Haven.
-Jeg trodde at det var en myte. -Vi får se.
Start. Foten på bremsen.
Bremsen.
Trykk på startknappen...bra. Veksle fra parkering til D, "drive".
-Ok. -Flytt foten fra bremse- til gasspedalen.
Press sakte.
Bra.
Ta det rolig - rolig.
-Se framover. -Ok.
Du kjører som moren din.
-Er det ille? -Nei.
Det er riktig dårlig.
-Følg med! -Ok.
-Puster du? -Ja.
Bra.
Ålreit.
Fortsett, blikket framover.
-Sakt ned. -"Sakt ned"?
Jeg vet at det ikke er mye, men...
Gratulerer med dagen.
Pappa...
Bursdagen min er i morgen.
Jeg vet det, men...
...hvorfor vente?
Mamma. Hun er ikke med.
Vennen...det er for tidlig, jeg vet det.
Vi skal sørge når vi har kommet til Haven. Jeg lover.
Men til det...
...kan vi vel være glad for at vi har hverandre?
-Ok. -Bra.
Gratulerer med dagen
Gratulerer med dagen, kjære Bree
Flytt deg over.
Unnskyld.
Ingen fare. Du klarte deg bra.
Du stoppet i tide. Ingen fare.
Hvem var de?
Banditter. Avskum. Parasitter på vanlige folk.
Som de som angrep hjemmet vårt.
Ja. Stol aldri på dem.
Hvordan skal vi kunne stole på folk i Haven?
Fins Haven, må de stole på oss.
-Føler du deg bra? -Japp.
-Hvorfor det? -Du svetter en masse.
Adrenalinet.
-Kan jeg få en flaske vann? -Ja da.
Nei.
Mamma sa vel "del aldri åpnede flasker", hva?
Jeg antar det.
Det var nylig.
Bree?
Ta denne.
Den er ladd.
Ikke rett den mot meg og ikke mot deg selv.
Nå må du gå ut av bilen...
...og holde vakt, øyne og ører.
Ser du noe komme mot oss...
...retter du våpenet mot det og klemmer avtrekkeren hardt.
-Forstått? -Ja.
Men jeg tror ikke at jeg kan.
Det må du.
Ok?
Jeg skal lære deg mer våpen siden.
Men nå...
...må du sikte og trykke av.
-Er du med? -Ja.
Bra. Sikkerhetsbeltet av.
Når vi går ut, lar du døren stå åpen, ok?
-Øyne og ører. -Ja.
Se.
Pappa.
Pappa!
Skyt den.
-Skyt den! -Jeg kan ikke.
Inn i bilen. Inn!
Det er ok.
Nei, det er det ikke. Jeg kunne ha dødd. Du også.
Akkurat som mamma.
Det var første gangen for deg, det er ok.
Jeg må lære... hvordan jeg dreper dem.
Jeg har en idé.
Før rådet det aldri mangel på våpen og ammunisjon.
Jeg har nok av begge...men dårlig tid.
Jeg føler meg alt svakere...svimmel...
Hun så svetten.
Den kan ikke bortforklares lenge til.
Snart må vi prate alvor.
Men ikke ennå.
Kom her.
Du får begynne med geværet.
Det er lettere å drepe første gangen på avstand.
Kikkertsiktet hjelper deg å sikte.
Hold fingeren unna avtrekkeren til vi er klare, ok?
Ok.
Hvis mulig søker man seg til en høyde og finner noe å stabilisere våpenet mot.
Kom an.
Og ikke pek geværet mot meg.
Rett aldri våpen mot noe du ikke vil skyte.
Ok.
Ok, kom hit bort.
Du skal stabilisere våpenet ditt mot treet, ok?
Hold utkikk etter noe på den siden av høyden.
-Jeg holder kontroll bakover. -Ja.
Det er et enkeltskudds-våpen.
Det betyr at man avfyrer et skudd, og siden må man lade om.
-Du ser spaken der? -Ja.
Dytt den ut og dra den tilbake.
Bra. Der legger man i patronen.
Ok? Før den framover. Nå har du ladet om. Før den ned. Skyt.
Ok? Og så drar du tilbake og gjentar.
-Ok. -Er du med?
Bra.
Se gjennom kikkertsiktet, så ser du et trådkors.
Rett inn korshåret midt mellom øynene...
...midt i pannen.
Klem av skuddet, ikke rykk.
Og veldig viktig... Hør etter nå - hei! Hør etter.
Klem og pust ut.
Du vil kjenne et støt i skulderen av kolben, det er rekylen.
Japp.
Så...rolig og stabil, sterk.
Ikke hold hodet for nær siktet.
Vet du hvorfor? Rekylen gjør at det slår deg i pannen og gir deg et idiotmerke.
Det vil man ikke.
Noen spørsmål?
-Jeg tror at jeg har oppfattet det. -Bra.
Ta noen patroner her. Legg dem i lommen så du lett kan nå dem.
Kan du lade en nå?
-Nå? -Ja.
Bra, men fingeren bort fra avtrekkeren til du skal skyte.
De vil komme fra alle retninger.
Du dekker alt på den siden.
Jeg beskytter oss bakover.
Ok?
Pappa!
Så...
Bra.
Bree?
Å.
Pass ryggen din.
Inn i bilen. Hopp inn.
Gi meg en flaske vann til, takk.
Å, Gud.
Du ble bitt, ikke sant?
Stopp bilen.
-Bree... -Nå!
Vis meg.
Du løy for meg.
Jeg måtte.
Du har hele tiden visst at du er døende.
Jeg må få deg i sikkerhet, måtte forsøke.
"Sikkerhet"?!
Uten mamma eller pappa?
Jeg måtte prøve.
Beklager.
Hva skal jeg gjøre?
Overleve.
Leve vel.
Hvordan det?
Jeg vet ikke.
Men det løser du.
Jeg kan ikke. Ikke uten deg, uten mamma.
Jo, det kan du. Og du skal. For vår skyld!
Vær så snill?
Det går ikke.
Blodet mitt, svetten...
Vi vet ikke om det smitter eller ikke.
Nei, Bree! Nei!
Nei!
Bree!
Hvordan gikk det?
Bree! Bravo.
Kom, hold deg til meg.
Våpenet framover!
Ingen fare, fortsett!
Tilbake!
-Kom. -Jeg har en bil. Oppe på veien.
Takk.
Jeg heter Rose, hun Sylvia. Hjemmet vårt ble invadert i går.
-Vi søker Haven. -Vi også.
Jeg heter Bree, han er pappaen min.
Du kan ikke kjøre.
-Kan du? -Ja.
Bra.
Heter du noe, da?
-Spiller det noen rolle? -Å...
Ok.
Regel nummer én: Begynner du å ville spise oss, setter Rose en kule i deg.
Oppfattet?
Oppfattet.
Bare ta dere av datteren min.
-Det skal vi. -Takk.
-Hvor mye bensin har vi? -Kvart tank.
Pappa?
Ja. Jeg er med.
Jeg er med.
Bandasje. Vi må stoppe blødningen.
Det spiller ingen rolle.
Du blør i hjel! Gjør det.
Hun har rett.
Jeg er lei for det.
Jeg også.
Jeg burde ha fortalt det tidligere.
Bittet ser nytt ut.
Det er det.
Ditt andre?
Ja.
Jeg fikk et...
...i armen tidligere i morges.
Uflaks.
Ja.
Sånn jævla uflaks.
Sjekk igjen.
Hør dere dette, er dere på rett vei.
Ta Hovedvei 7 nordover.
Bli på Hovedvei 7, så kommer dere ned til en elv.
Der går en sti inn til høyre: Ta den.
Se opp. Det er hundrevis, kanskje tusener av dem her omkring.
Løp så fort dere kan. Er dere heldige, får de ikke tak i dere.
Herregud!
-Det er virkelig! -Det virker sånn.
Eller så er det en felle. Vet du hvor det er?
Ja. Fortsett nordover.
Vi burde komme fram før det blir mørkt.
Er det her Hovedvei 7?
Ja.
-Klarer vi det? -Holder bensinen?
Kanskje.
Medisin! Leger!
De kan hjelpe deg, pappa!
Det fins ingen kur, Bree.
Det vet du ikke, det har gått flere år! De kan ha kommet på noe!
Ja. Kanskje. Man vet aldri.
Jeg følte ikke håp.
Det fantes ingen kur, det visste hun.
Rose og Sylvia også.
Det visste alle.
Men hun er min lille jente.
Håp...
Før eller senere må alle fedre må man slippe taket.
Jeg håper jeg har gjort nok. Jeg vet at Sharon gjorde det.
Nå kan vi ikke gjøre mer.
Du er akkurat som moren din.
Vakker.
Smart.
Sterk.
Du vet at du er yndlingsdatteren min?
Ja.
Bra.
Du må overleve for vår skyld.
Vær smart...og vær modig.
Jeg elsker deg.
Jeg elsker deg også.
Jeg skal aldri glemme hva du har gjort for meg.
Jeg vet det.
Nå må du gå.
Du klarer dette. Du klarer det.
Gå, vennen.
Og ikke la noe bite deg.
Sov godt.
Jævla enhjørninger...
Velkommen til Haven.
Far ofret seg for vår skyld.
For meg.
Han var sikkert ikke en feilfri mann, men det brydde jeg meg aldri om.
Han var den perfekte ektemannen og den beste far jeg hadde kunnet ønske meg.
Takk for at du jaget enhjørninger med meg, pappa, og ga meg en sjanse.
Jeg skal gjøre mitt beste for å ta vare på den.
Og Gud hjelpe den som prøver å hindre meg.
Subtitles by sub.Trader subscene.com
Norske tekster: Per Olav Wiborg-Maurstad Ordiovision