28. KVĚTEN 1453
OSMÝ TÝDEN OBLÉHÁNÍ
Pár hodin před zahájením Mehmedova posledního útoku
obě strany šokuje zlověstné znamení.
KONSTANTINOPOL HLAVNÍ MĚSTO BYZANTSKÉ ŘÍŠE
Proč jsi nás, Bože, opustil?
Je nám dáno být kořistí osmanských psů?
Město ještě není ztraceno, pane.
Ano. Benátská flotila je na cestě.
Pokud zítra nedorazí, jsou nám k ničemu.
Zvěsti o brzkém připlutí 40 lodí kolují už několik týdnů,
ale jejich přesná poloha zůstává neznámá.
Myslím, že se všichni snažili neztrácet naději.
Je přirozené nepřestávat doufat, že přijde vysvobození.
„Západ nás v tom nemůže nechat.“
Vědí, že Benátky schválily dodání pomoci
v podobě námořnictva i vojáků.
Posily jsou tedy na cestě.
Každičký den je vyhlížejí,
dny ubíhají
a ony nepřicházejí.
Můžeme Turky odrazit, císaři.
To vám přísahám.
Pane Giustiniani?
Hradby vydrží, pane.
Turci při každém útoku utrpěli těžké ztráty.
Mě nemusíte přesvědčovat, drahý Giustiniani.
Za město položím život.
To nemusíte, císaři.
Mám v Galatě dobré přátele. Nabídli mi, že nám pomohou...
dostat vás a váš dvůr z města.
Opustit město? Teď?
Není to žádná ostuda.
Chcete boj vzdát?
Sebevražda není nic úctyhodného. Popraví nás.
- Udělám to za ně, zbabělče! - Hej!
Pane Lukáši,
opustil byste svého císaře a krajany v takové chvíli?
Ovšemže mám starost jen o císařovu bezpečnost.
Pokud to má být konec Římské říše...
zemřu při její obraně.
Každý, kdo mě a svou říši miluje,
vezměte své meče a pojďte se mnou bojovat!
Buďme v této osudové chvíli tvůrci našich dějin.
PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Každé impérium má svůj začátek,
ukovaný z krve, oceli, štěstí a vítězství.
V roce 1453 římský císař Konstantin XI.
a osmanský sultán Mehmed II.
svedli obrovskou bitvu o Konstantinopol.
Třiadvacet armád se pokusilo dobýt toto věhlasné město.
Bez úspěchu.
Jeden vládce vyjde z krvavé řežby jako vítěz
a na dalších 300 let
změní běh dějin.
Aby jedno impérium vzniklo,
jiné musí padnout.
Turci budou útočit hlavně na pevninské hradby.
Jejich hlavním cílem bude brána sv. Romana.
Jejich děla ji téměř zničila
a hned naproti staví své jednotky.
Musíme se bránit tím, co máme.
Tady.
Pane Giustiniani, dostanete vše, co seženeme.
Budeme potřebovat všechny bojeschopné muže.
Staří a duchovní mohou bránit pobřežní zdi.
Pane Lukáši,
protože Turci přijdou sem...
je nutné, abyste svá děla přesunul k bráně sv. Romana.
Vyloučeno.
Potřebuju je k obraně zdí podél Zlatého rohu.
Jejich lodě chtějí zaútočit.
Nepřijdou od zátoky.
Je to moc riskantní. Zaútočí na bránu.
Abych je zastavil, potřebuju každé dělo.
Pane Giustiniani, jistě najdete způsob, jak je přemoci bez mých děl.
Jste vojenský génius.
Nebo ne?
To není žádost.
Nenechám si rozkazovat od katolických pirátů.
Při tomhle obléhání jsem zabil stovky.
- Jeden navíc pro mě nic neznamená. - Tak dost!
Na tohle hašteření není čas.
Dostanete svá děla, pane Giustiniani.
Ale teď toho nechte.
Vyřídíme si to, až budou Turci pryč.
Lidi se dokážou donekonečna přít,
i když jim hrozí smrt.
Konstantin musí Giustinianiho a Notarase nějak uchlácholit
a vyburcovat s tím, že teď mají větší starosti.
Pane, kapitán Tommaso se vrátil s naléhavou zprávou.
Ať jde dál.
Před třemi a půl týdny
Konstantin nařídil, aby hlídky našly Benátskou flotilu.
Jejich brzký příchod by mohl město zachránit.
Pronikli jsme blokádou, pane.
Od soumraku do svítání jsme z moře nespustili oči.
Ale nic jsme nezahlédli.
Zlá zpráva znamená, že Benátská flotila připluje
nejdřív za týden.
Římané zůstali na obranu sami.
Díky, kapitáne.
Konstantin se nemohl vzdát.
Nechtěl to vzdát, protože na svých bedrech nesl víc
než svou důstojnost a naději...
pro sebe a svou rodinu.
Byl ztělesněním čehosi, co se dalo do pohybu
před tisíci lety, když město založil
jeho jmenovec Konstantin Veliký,
který mu dal i své jméno.
A až do 15. století
šlo téměř nepřetržitě o dějiny
císařské vlády a křesťanství,
něčeho takového se nemohl jen tak vzdát.
Konstantin si řekl, „Je to můj národ,
dám za něj život. Nechci, aby zemřel opuštěný.
Své lidi povedu a s nimi i zemřu.“
29. KVĚTEN 1453
Je nad ránem 29. května.
Mehmed si uvědomil, že musí udeřit teď, nebo nikdy.
Mehmed rozkáže, aby se zintenzivnilo ostřelování
oslabených hradeb.
Janovská loď se chystá opustit Zlatý roh.
Vem s sebou, koho můžeš, jeď na Chios.
Ne, neopustím tě!
Jestli ti na mně záleží, pojedeš.
Vědomí, že jsi v bezpečí, mě posílí.
Slib mi...
že přijdeš za mnou na Chios.
A teď běž.
Myslím, chlapi, že dostanem přidáno.
Pošlem ty hajzly do pekla.
Do pekla!
Giustiniani a jeho zbývající muži
zaujmou pozice mezi vnitřními a vnějšími hradbami u brány sv. Romana,
v místě, z kterého brzy bude vražedné pole.
Janovským žoldákům a jejich veliteli
zbývají dvě možnosti.
Vítězství nebo smrt.
Třiadvacet armád se snažilo dobýt toto město,
ale marně.
Můj vlastní otec
u těchto zdí zaváhal, tak jako otci mnohých z vás
bojující po jeho boku.
Dnes večer...
je pomstíme!
Je to vůle Boží.
Prorok řekl,
„Dobudete Konstantinopol.
Jak skvělý bude ten vojevůdce.
A jak úžasná bude ta armáda.“
Pojďme naplnit svůj osud.
A pak...
vlastníma rukama a rozumem
stvoříme z prachu nový věk.
Bůh je převeliký!
Červené jablko připadne věřícím.
Bůh je převeliký!
Mehmed opravdu ví, kdy a co má udělat.
Zvítězíte a získáte tohle bohatství.
Snaží se ale vojáky oslovit i po náboženské stránce.
„Bůh je s námi a pomůže nám zvítězit.“
Zároveň ze sebe učiní opěrný pilíř.
„Jsem s vámi, a proto zvítězíme.“
Za hradbami Konstantinopole
císař připravuje své muže.
Bitva rozhodne o osudu města.
Chlapi!
Víte, co vás čeká před hradbami.
Nemějte strach.
Je to velká čest
bránit město, které z prachu vybudoval Konstantin Veliký!
Jsme ochránci,
kteří tisíc let hájili Evropu před hrozbou islámu.
Musí-li velká Římská říše
dnes večer zaniknout,
nenechme ji padnout jen tak.
Naostřete své meče, zocelte své duše,
protože bojujeme jako bratři, jako Římané!
Augustus,
Justinián,
Konstantin...
budou se dívat!
Těsně před bitvou Konstantin pronese
úžasnou řeč,
v níž promlouvá k Italům i k Byzantincům,
a hlavně Byzantincům připomíná,
kdo byli jejich předci.
Velcí hrdinové římských dějin.
Chce je tak vyhecovat:
„Buďte hodni svých předků.“
Podle mě se v té chvíli,
v rozhodném okamžiku, opravdu zhostil svého úkolu.
Byl připraven zemřít pro věc, v niž věřil.
Zvoňte na poplach.
Vyšlete bašibozuky.
Kupředu!
Útok!
Bašibozuk doslova znamená „pomatenec“.
Drsní, ale nepředvídatelní dobrovolníci
jsou Mehmedovou první vlnou útočníků.
Před svítáním útočili ve vlnách.
Nejdříve vyslal nejpostradatelnější jednotky.
Jsou potravou pro děla.
Připravte se, hoši!
Napnout luky!
Zamířit!
Střílejte!
První nastoupila vlna postradatelných
a ta trvala pár hodin.
Obránci byli po ní unavení,
zatímco Osmani se připravovali na druhou vlnu útoku.
Pošlete vojáky.
Ukázněné osmanské stálé vojsko
je na hony vzdálené bašibozukům.
Je to nejobávanější armáda na Balkáně.
Na použití žoldáků nebo odborníků z ciziny
se často v tomto konfliktu zapomíná,
je prostě vnímáno jako střet mezi křesťany a muslimy.
Byli tam lidi z obou náboženství a z celého světa,
kteří si za peníz navzájem pomáhali.
Zamířit!
Střílejte!
Zamířit!
Kupředu!
Střílejte!
Vystřelte z kanónů!
Giustiniani narychlo proměnil malé kanóny
v ruční děla.
Osmani utrpěli těžké ztráty,
ale útočí dál.
Giustiniani a jeho muži se vyhrnou před hradby
a do příkopu.
Turci nemají proti Giustinianimu šanci.
Pořád máme naději.
Mehmed posílá jednu vlnu za druhou,
ale po čtyřech hodinách boje
se bitva obrátí ve prospěch obránců,
a Osmanům se nepodaří hradby prolomit.
Sultáne, musíme ustoupit a přeskupit se.
Nesmysl.
- Vidíte, že prohráváme. - Znovu zaútočíme.
- Máme jen janičáře. - Tak je pošli!
- Když selžou, nebudeme mít armádu! - Když.
Prosím, zvažte to.
To město bude moje!
To je šílenství!
Jdi mi z cesty, starče.
První dvěma vlnám Mehmedova útoku
se nepodařilo prolomit obranu města.
Legendární janičáři
jsou jeho poslední a jediná naděje, že obsadí Konstantinopol.
Mocní janičáři!
Sto let jste nebojácně bránili tuto říši,
stáli mezi svým sultánem a chaosem.
Teď vám nařizuji,
abyste šli kupředu a stvořili chaos.
Zmocněme se jablka!
Útok!
Zmocněte se sultána!
Sultáne!
Janičáři pokračují v útoku
na bránu sv. Romana
a znovu dochází k obratu.
Janičáři byli nejobávanější část osmanské armády.
Giustiniani je se svými muži.
A dorazí janičáři, kteří jsou nejlépe vycvičení,
nejukázněnější a fanaticky oddaní.
Řvou. Mají pestrobarevné uniformy.
Ozývá se bubnování.
Muselo to být hrůzostrašné.
Neúnavný útok janičářů
začne oslabovat zoufalou obranu
zajišťovanou Giustinianim a jeho muži...
Ústup!
...a donutí ho k taktickému ústupu
do bezpečí za hradby.
Dělejte!
No tak, běžte!
Janičáři se blíží k bráně sv. Romana
a obyvatel se uvnitř města zmocňuje panika.
Ústup!
Dostaňte je sem a zavřete bránu. Dělejte!
Ano, pane!
Ústup!
Běžte!
Blíží se!
Zavřete bránu!
Jsou tam ještě naši muži!
Zavřete to!
Brána je otevřená! Jdeme!
Okamžitě bránu zavřete!
Musí k doktorovi, jinak to nepřežije.
Kuše střílejte!
Pojďte, chlapi! Dělejte!
Uvolněte cestu!
- Kam ho nesete? - Je zraněný, potřebuje doktora!
Nemůže zmizet. Jeho muži přestanou bojovat!
Mrzí mě to.
Nemůžeš jít, Giustiniani.
Město prohraje.
Je to marné, císaři.
Zachraňte se.
Giustiniani bojoval velmi dobře.
Bojoval udatně...
až dobojoval.
Poslední den obléhání byl...
Nesmím mu křivdit.
Bojoval velmi statečně, ale pak utekl,
byl zraněný a uvědomil si, že prohráli.
Město bylo ztraceno. Věděli to.
Máme spoustu záznamů o tom, co a jak se přihodilo.
Možná Giustinianimu došla...
energie, oslabila se jeho morálka.
A to je ta chvíle.
Když obránci vidí, že je Giustiniani opustil,
jejich morálka se zcela zhroutí.
Máme je!
Kupředu!
Ústup!
Velitel opustil bitvu!
Ústup!
Po dvou měsících Mehmedovy kanonády
se většina vnější zdi obrátila v trosky.
Obránci jsou přemoženi neskutečným počtem vojáků,
kteří se prasklinami valí dovnitř.
Panebože.
Naše milované město
je ztraceno.
Pospěšte, musíte se včas dostat k hradbám u moře.
Ne, Veličenstvo.
V přístavu na nás čeká loď.
Když teď odejdeme, můžeme uprchnout.
Odejdu k Bohu, příteli.
Je to má povinnost.
Zachraň sebe.
- Myslíte, že vás opustím? - Nařizuju ti odejít!
Řekni světu, jak...
udatně...
dnes Římané bojovali.
Morior invictus.
Je to jedna z těch chvílí, kdy toho hodně vyjde najevo.
Sfrantzés říká císaři, aby utekl.
„Máme lodě, přes blokádu se dá dostat.“
A Konstantin by pravděpodobně mohl utéct,
místo toho Sfrantzésovu nabídku odmítne.
„Je to můj národ. Nedopustím, aby zemřeli opuštěni.
Povedu je a s nimi i zemřu.“
To je opravdu obdivuhodné rozhodnutí.
Císař vidí, jak se Turci valí dovnitř.
Ví, že zemře.
Čelil přesile, s níž se nikdo z nás v životě nesetká.
Místo toho svým nepřátelům řekl,
„Ne!“
Odpovídá stejně jako Sparťané
s Leonidem u thermopylské soutěsky.
„Lepší vestoje zemřít, než na kolenou žít.“
Vrhl se do největší vřavy
a tam navždy zmizel.
Rychle!
Nejdřív ženy a děti!
Kdyby Giustiniani jakoby zázrakem zmizel ze scény
noc před poslední bitvou,
byl by rozhodně oslavován jako hrdina.
Město patří Turkům.
Když hned vyrazíš, blokádou ještě projdeš.
No tak!
Pojď.
Honem.
Bohužel poté, co projevil tak neuvěřitelné odhodlání a statečnost,
se vydá na útěk.
Zvedněte plachty!
A pak nakonec umírá.
Obávaná Benátské flotila mířící do Konstantinopole
nikdy nedorazila.
Benátčané dlouho vyčkávali.
Konečně dali dohromady armádu na cestu
do Konstantinopole,
ale vyplula příliš pozdě.
Do Egejského moře doplula
až po pádu Konstantinopole.
Křižácké výpravy se staly minulostí.
29. KVĚTEN 1453
Dne 29. května roku 1453
vstoupí Sultán Mehmed II. do Konstantinopole.
Je mu 21 let
a prohlásí se za „Kajser-i-Rum,“
za nového římského císaře.
Ale Osmani mu už navždy budou říkat „Fátih“.
„Dobyvatel.“
Dokázal něco,
o co se za posledních 1 700 let
marně snažila spousta lidí.
Pohřbil římskou říši
a dokázal to v pouhých 21 letech.
S porážkou Konstantina
se z Konstantinopole stává Istanbul,
hlavní město Osmanské říše.
Mehmed obsadí město a jde přímo do chrámu Boží moudrosti.
Je to největší stavba v Evropě.
Dokonce je vylíčen, jak se jí prochází,
jak se prochází nahoře kupolí,
aby si mohl tu krásu prohlédnout.
A popisuje, jak si představuje,
že je v nebeské říši.
Není to myšleno jen symbolicky.
Pro něj je to mystické naplnění
tradice hadísu, který říká,
že ten, kdo získá Konstantinopol
bude opravdu požehnán.
Sultáne,
našli jsme vévodu.
A císaře?
Ještě ne.
Přiveďte ho.
To stačí.
Zdravím vás, Sultáne.
Jsem Lukáš Notaras,
velkovévoda a nejvyšší velitel vojenských sil.
Vaše Výsosti, přicházím vám nabídnout své služby.
A na počest vašeho vítězství jsem přinesl dar.
Proč jsi to nedal císaři, když jmění zřejmě potřeboval?
- Pane, já... - Co jsi zač?
Hromadíš bohatství a ženy a děti hladoví.
Ne, vy mi nerozumíte.
Já...
že nerozumím?
Prosím, mé úmysly jsou čestné.
- Zeptejte se svého vezíra. - Čandarlı Halila?
Ano, snažili jsme se obléhání ukončit,
aby nedošlo ke krveprolití.
Kdybyste ho mohl zavolat, dosvědčil by to.
Odveďte toho špinavého psa. Bez hlavy bude vypadat líp.
Ne, prosím! Sultáne!
Prosím, ne!
Ne, slitování!
Slitujte se!
Gratuluji, sultáne.
Je to slavné vítězství.
Děkuji...
můj učiteli.
Jak naložíte s novým klenotem?
Postavím tu hlavní město své říše.
Nový Řím.
Bude to velkolepé.
Ano.
Učiteli,
když se můj otec vrátil
a vzal mi trůn,
pamatuješ, co jsi řekl?
Řekls,
„Až skutečně nadejde váš čas,
zaujmete na trůnu své právem získané místo
a odvrhnete požitky minulosti.“
A teď jste vlastním mužem.
Proč jsi mi nevěřil?
Dal jsem vše, co jsem mohl,
abyste uspěl.
Nyní odejdu do exilu, dobrovolně.
Ne do exilu.
Velkovezíre,
zaveď Çandarlı Halila k jeho příteli Notarasovi.
S radostí.
Vše, co jsem udělal, bylo jen pro vás, sultáne.
Vzpomeňte na to, až zestárnete.
Pokud se toho dožijete.
Děkuji za všechna ponaučení, učiteli.
Budu si je pamatovat.
Všichni to označují za pád Konstantinopole.
Nebyl to pád. Nic nepadlo.
Bylo to vítězství.
Dobytí Konstantinopole
lze považovat za první velké vítězství kanónů proti městům.
Byla to obrovská událost,
která ukázala světu, jak mohou být děla účinná,
hradby byly prohlášeny za zastaralé.
Ve světových dějinách je jen málo lidí,
kteří mohou říct, že si podrobili svět.
Mehmed Dobyvatel
v mnoha směrech změnil povahu světových dějin.
Tato velká říše bude vládnout
třetině Evropy, většině severní Afriky,
celému Blízkému východu, až k Perskému zálivu
a dokonce i v částech jihovýchodní Asie.
Nastal čas, kdy se tato země promění
z jakéhosi knížectví na hranicích
mezi křesťanstvím a islámem
v nejvlivnější sílu světové politiky na dalších 300 let.
Můj synu, Červené jablko je tvé.
Je perlou tvé nové říše.
A tak...
můžeme začít.
Překlad titulků: Anna Redjem