Lontoo 29. kesäkuuta 1613.
Shakespearen näytelmä Henrik VIII esitettiin Globe-teatterissa.
Sitä mainostettiin sen toisella nimellä:
1. näytöksen aikana teatterikanuuna laukesi vahingossa sytyttäen tulipalon.
Globe-teatteri paloi maan tasalle.
William Shakespeare ei enää kirjoittanut näytelmiä.
Otan hevosenne.
Tuo vähän olutta, poika.
Kuulimme teatterin palaneen.
Mikä teatteri?
Minun teatterini.
Olette Shakespeare, se runoilija.
- Kerrotte tarinoita. - Ennen oli tapanani.
Minulla oli tarina, mutta se ei päättynyt.
Kertoisitteko sen loppuun?
En enää kerro tarinoita. En osaisi kertoa tarinaasi loppuun.
Osaisittepa.
Hyvää yötä, mieheni.
Kaksikymmentä vuotta, Will.
Olemme nähneet sinua aina vain vähemmän.
Olet meille kuin kyläilijä. Ja vieraalle on annettava paras vuode.
Lepää hyvin.
Luulin hänen päättävän päivänsä Lontoossa. Siellähän hän asui.
Ihan sama missä hän eli. Tärkeintä on, kuka hänet perii.
Minä. Ja tyttäremme Elizabeth minun jälkeeni.
Ei, jos sisaresi synnyttää hänelle lapsenlapsen.
Tai jos me.
- Ehkä voisin tehdä puutarhan. - Meillä on puutarha.
Tiedän, mutta ei keittiö- tai kukkapuutarhaa.
Erityinen puutarha Hamnetille.
Hamnet on paratiisissa. Ei hän tarvitse puutarhaa.
Ehkä minä tarvitsen.
Vähän toista kuin teatterihommat Lontoossa.
Joiltain osin, Maria. Toisaalta aika samanlaista.
Samanlaista? En ymmärrä miten.
No...
Esimerkiksi tänään mittaamme näyttämömme.
Puutarha ei ole näytelmä.
Niin, mutta näytelmä, puutarha tai leipä,
kuten ne joka aamu leipomasi,
kaikki ne alkavat ajatuksesta,
pakottavasta tarpeesta-
luoda jotain kaunista tai tarpeellista.
Leipä alkaa jauhoista ja hiivasta.
Aivan. Raaka-aineista. Alat tajuta.
Pensaat, puskat, hiiva, jauhot, lauseet, näyttelijät,
kaikki tarvitsevat unelman, jota ei kielletä-
ja jonka on kestettävä kaikenlaisia koettelemuksia,
sillä sää voi muuttua, ötökät kiusata, uuni jäähtyä, hiiva hapantua,
ja minun tapauksessani työkaverit,
kuten loistavan hullu näyttelijä nimeltä Dick Burbage sotkee asioita-
pyytämällä isompaa esitystä pienemmällä budjetilla-
tai lyhyempää näytelmää, mutta suurempaa roolia itselleen.
Kaikki nämä haasteet on voitettava-
kadottamatta hetkeksikään itse unelmaa näkyvistä.
Miltä se sitten tuntuu, kun kaikki onnistuu?
Miltä vastaleivottu leipä tuoksuu?
Mitä ihmettä sinä täällä touhuat?
Kuule, tähän et sitten kuse.
Et kuse tämän päälle, etkä myöskään tämän päälle.
Aviomieheni!
Kiitos.
Juurien kaivaminen on kovaa hommaa.
Tulet huomaamaan.
Kerran revin juuriltaan kokonaisen metsän-
ja raahasin sen näyttämön poikki Dunsinaneen.
Oikeassa elämässä on hiukan erilaista.
Hän oli niin lupaava, Anne.
Tuskin tunsit häntä.
Tutustuin häneen hänen runojensa kautta.
Tarkoitat kai "runoja".
Niin. Ehkä lapsellista raapustelua, mutta nokkelaa ja purevaa joka rivi.
Hän ei enää kirjoita.
Ei.
Enkä minäkään.
Et sinä Hamnetia sure, vaan itseäsi.
Suren poikaani.
Nyt.
Suret häntä nyt.
Sillä hetkellä kirjoitit Windsorin iloisia rouvia.
Se on totta.
Se on sopeutumiskysymys.
Hänen täytyy opetella vaimoksi uudestaan.
Mieheni uskoo sinun palanneen kotiin kuolemaan.
Niinkö? Ostin juuri majatalon.
En voi kuolla ainakaan 10 vuoteen joutumatta perikatoon.
Miksi sitten palasit kotiin? Onko kaikki tarinat jo kerrottu?
Susanna, elin niin pitkään mielikuvitusmaailmoissa,
että olen luullakseni kadottanut kosketuksen todellisuuteen. Totuuteen.
Judith sanoo: "Mikään ei ole totta."
Judith on 28-vuotias ja vanhapiika.
Se on totta.
Kun isä kuolee, jään puille paljaille.
Ei, lapseni. Minä perin kolmasosan niin kauan kuin elän.
Niin kauan kuin elät. Sinähän olet häntä vanhempi.
Susanna ei anna sinun kärsiä.
Susanna tottelee miestään.
Minä en saa mitään. Se on minulle oikein.
Judith.
Jos et voi antaa itsellesi anteeksi,
kuinka odotat Jumalan antavan?
En odota.
Juoksin tänne metsälammelle sinä päivänä, kun sain potkut koulusta.
Tiedän, isä.
Oltermannin pojalle koulu on ilmainen, mutta varkaan pojalle...
Uskoin maailmani päättyneen.
Mutta rakastin tätä paikkaa.
Kuten sinun lapsesikin.
Niin, me kävimme täällä joka päivä.
- Hamnet ei ikinä mennyt veteen. - Ei.
Hän ei ollut yhtä rohkea kuin Judith.
Tai edes kuin minä.
Mutta hänen mielensä oli rohkea.
Hän toi minut kerran tänne näyttääkseen, mitä oli kirjoittanut.
Sanoin hänelle...
olevani kuningaskunnan ylpein isä.
Olen edelleen.
Tässä, kultaseni.
- Isäsi miettii perintöään. - Sinä mietit hänen perintöään.
Sinunkin täytyy miettiä.
Olen miehesi, ja mikä koskee sinua, koskee minuakin.
Se on hyvää, kulta.
Syö vähän vielä.
Kiitos.
Aviomies! Nyt on sunnuntai!
Sunnuntaiko?
Tämä ei ole Lontoo.
Jos jätät kirkonmenot väliin, saat sakot.
Huomenta.
Mukava nähdä.
Shakespeare.
Jälleen sunnuntai ja vieläkin olette sukupenkissänne.
Rukoilen, ettette joudu jättämään sitä,
kuten isänne.
En ole isäni, sir Thomas.
Iloitsen nähdessäni teidän kaivavan.
Lopetitte näytelmätouhunne, jotka etäännyttävät rahvaan Herrasta.
Etäännyttääkö leivon laulu sinut Jumalasta, John?
Ei tietenkään.
Se todistaa Jumalasta.
No, ehkä joillekin...
minä olin leivonen.
Tulin pyytämään palvelusta, appeni, vaan en tohtisi häiritä miestä työssään.
Ilmoitathan, kun ehdit puutarhatöiltäsi?
- Toki, John. - Kiitos.
Voihan Susanna hyvin?
- Ihan hyvin. - Entä Elizabeth?
- Hyvin, kiitos kysymästä. - Mukava kuulla.
Niin.
Kiitos, John.
Päivää teille, rouva Hall.
Kertokaa siskollenne, että sain hyvää Reinin viiniä.
Hän saa ilmaisen pullon hymyn hinnalla.
Kerron hänelle, Tom.
- Huomenta, Lena. - Huomenta, rouva Hall.
Paketti sinulle. Frank.
Voi anteeksi.
Elohopeaako, rouva Hall?
Mieheni on lääkäri.
Hän sanoi paketin olevan sinulle.
Huomenta, Kate.
- Päivää, herra Smith. - Rouva Hall.
Tarvitsen kangasta.
Ilmavaa kangasta kesämekkoon, mustaa.
Mustaako? Kesäksi?
Ehkä tämä sininen kävisi?
Mieheni ei hyväksy mitään koreaa.
Jos miestänne kuultaisiin, kauppani olisi varsin tylsä paikka.
Kaikki surupuvussa ilman vainajia.
Vapahtajallamme oli vain yksi kangas, ja hän oli jumalainen.
Kuten sinä, Susanna, missä tahansa kankaassa.
Herra Smith...
Olen naimisissa.
Onnettomasti.
Ei se tarkoita...
Minun pitää kertoa miehelleni.
Kerrotko?
Hän tietää.
Susanna.
Naapurimme koira on kovin innostunut puutarhahommistani.
John Hall pyysi apuani kirkkoherran erottamisessa.
Luulin hänen tuntevan minut.
- Luuli, että pidät hänestä. - Olen hyvä näyttelijä.
Yritän pitää hänestä Susannan takia, mutta John on...
Tekopyhä paska?
Puritaani.
Eikö olekin hauskaa?
Puritaani, joka tahtoo sulkea kaikki teatterit,
perii William Shakespearen tilukset?
Eikö se olekin hassua?
Minusta se on hassua.
Maksoi mitä maksoi, en aio jättää omaisuuttani John Hallille.
Ei. Jätät sen siveälle Susannalle,
ja lain mukaan omaisuus kuuluu hänen puolisolleen.
Kuten hänen kehonsa. Mihin John sitä käyttääkin.
Oletpa kovettunut. Olit ennen niin yksinkertainen ja aurinkoinen.
Olinko, isä? Koska se mahtoi olla?
Ennen Hamnetin kuolemaako? Niinkö?
Ennen kuin Hamnet kuoli ja minä jäin henkiin?
Sitä hän tarkoittaa.
Joka kerta kun hän lukee niitä runoja,
jotka eivät ole kaksisia, hän miettii: "Miksi hän selvisi eikä Hamnet?
Kultapoika lähti, ja minulle jäi vain tyttö.
Hyödytön, typerä tyttö.
Olihan tyttö aikanaan söpö. Yksinkertainen ja aurinkoinen.
Katsokaapa nyt mikä kiukkuinen ämmä jäi riesaksi.
Miksi kaksosista kuoli väärä?"
Kiitos illallisesta, Anne.
En sanonut mitään ilkeää. En antanut hänelle syytä.
Olet niin pitkään laittanut sanoja toisten suuhun,
että luulet vain lausutun olevan tärkeää.
Sir Thomas, minä...
Puritaanit vastustavat vanhoja tapoja.
Jotkut teistä ovat tätä vastaan, tiedän kyllä.
Mutta pyydän teitä muistamaan Korinttolaiskirjeet.
Nämä hyvät kristityt toimivat vilpittömässä uskossa.
He ovat hyviä kansalaisia.
- He ovat kunnollisia, hurskaita... - Todellako, herra Woolmer?
Ovatko? Vai ovatko he haureudentekijöitä?
Olen nähnyt, kuinka Susanna Hall hiipii miehensä talosta-
öisin Rafe Smithin kamariin.
- Tästä herjauksesta rangaistaan! - Tämä herjaus todistetaan!
Teistä ei ole enää kertomaan kuinka sielumme pelastuvat.
Koska puritaanivaimonne harjoittavat haureutta enemmän kuin huorat!
Ohjeistin asianajajiani. Syytämme herjauksesta.
- Julkinen oikeudenkäynti? - Se oli julkinen herjaus.
John Lane on vaarallinen.
Hän varmasti uskoo, että voi todistaa väitteensä.
- Todistaa? - Kuinka voit edes kysyä?
Koska miehesi pelkää hänen pystyvän siihen.
Pelkään hänen luoneen vakuuttavan valheen.
No, voi mikä katastrofi.
Se voisi tahrata kaltaisemme hienon ja puhtaan perheen maineen.
Shakespearen perhettä ei tuhota kahdesti.
Syytetyt esiin.
John Lane ei ole paikalla, arvon tuomari.
- Eikö ole? - Hän on kadonnut.
Susanna Shakespearea on mitä rivoimmin loukattu.
John Lane tuomitaan poissaolevana herjauksesta-
ja karkotetaan!
Miksi?
Miksi se mies herjasi Susannaamme?
Luullakseni hänen miehensä vahingoittamiseksi.
Puritaanina John Hall haluaisi muuttaa kaupungin kaltaisekseen.
John Lane puolestaan pitää kakuistaan ja oluestaan.
Miksei hän sitten tullut oikeuteen puolustamaan itseään?
Minä...
keskustelin asiasta hänen kanssaan.
Keskustelit? Siis mistä?
Kysyin, oliko hän nähnyt Titus Andronicusta.
Mitä minä näytelmistä ymmärtäisin?
Jätä minut rauhaan.
Tapaan sinut ja huoratyttäresi oikeudessa.
Yksi näytelmän hahmoista on-
Aaron-niminen maurilaisroisto.
Häntä näytellyt afrikkalainen oli vaikuttava ja pelottava.
Tappaa mies tai muutoin järjestää kuolo,
raiskata neito tai juonia siihen keino,
syyttää viatonta ja vannoa väärä vala,
kylvää ystävien välille tappava viha,
katkoa köyhän miehen karjan kaulat,
sytyttää ladot ja heinäsuovat yöllä,
niin että omistajat sammuttavat ne kyynelillään.
Usein olen kaivanut kuolleita haudoistaan-
ja asettanut ne heidän rakkaiden ystäviensä oven taakse.
Oi, tuhansia karmeita tekoja olen tehnyt-
yhtä halukkaasti kuin kärpäsiä tappaen,
eikä mikään minua rankemmin harmita-
kuin se, etten voi tehdä kymmentätuhatta lisää!
Näin sen miehen-
repivän sydämen häntä kaltoin kohdelleelta.
Mutta hän voi olla myös hellä.
Eräänä päivänä hänen villi sydämensä kesyyntyi,
ja hän rakasti tytärtäni.
Susannaa?
Niin, mutta heidän rakkautensa ei ollut mahdollinen.
Mutta hän vannoi, että jos ikinä Susanna tarvitsisi häntä,
hänen miekkansa, kyntensä ja hampaansa olisivat-
puolustamassa tai tappamassa Susannan tähden.
Pitäisiköhän minun kertoa hänelle Susannan ahdingosta?
Will, näin Titus Andronicuksen.
Aaronin näyttelijä oli mitä suloisin poika.
Hän oli hieno kaveri. Mutta John Lane ei tiedä sitä,
enkä ole koskaan antanut totuuden pilata hyvää tarinaa.
Onkohan siinä mitään perää,
mitä Lane väittää Susannasta?
Niin...
Heidän välinsä ovat viileät.
Olemme huomanneet sen.
Lapsen saamisesta on viisi vuotta.
Hän tuntee tämän Rafe Smithin.
Ja hän haetutti Lontoosta elohopeaa. Elohopea on kuppalääke.
Will. Susannalla ei ole kuppaa. Olen varma siitä.
Entä miehellä? Kuppasairas käy koko ajan pissalla. Kuten mies.
Siksikö hän ei saa enää lapsia?
Etsikö Susanna... lohtua muualta?
Susanna on Jumalaa pelkäävä nainen. Ei hän pettäisi aviomiestään.
- Kenties se ei ole pettämistä. - Judith?
Ehkä hän käski Susannaa siihen.
Onhan se mahdollista, vai mitä?
Jos siitä seuraisi lapsenlapsi sinulle, välittäisitkö, onko se totta?
Välitän Susannan herjauksen pyyhkimisestä. Se on totta.
Mikään ei ole koskaan totta.
Kirjoitin sinulle toisen runon. Haluaisitko kuulla sen?
Hamnet?
Will?
Anne?
Hän oli täällä.
Hän tulee aina olemaan.
Lontoossa esitykset ovat juuri päättyneet. Tavernat täyttyvät....
Jos ikävöit Lontoota, mikset palaa sinne?
Haluatko sitä?
Vain sinun haluillasi on väliä. Etkä halua olla kanssamme.
- Mitä tarkoitat? - Tulit takaisin suremaan Hamnetia.
Siunattua poikaasi, ja kaivamaan hänelle puutarhaa.
Ei, me surimme häntä.
Surimme, kun hän kuoli, ja surimme sen jälkeen.
Nyt tuntuu kuin pitäisi taas alkaa surra,
koska yhtäkkiä sinäkin löysit aikaa surra häntä.
Hillitsisitkö kieltäsi?
Jos et voi kunnioittaa minua, kunnioittaisit edes itseäsi.
Jos et jaksa surra, niin kunnioita edes hänen muistoaan.
Enkö muka kunnioita?
Näytä se sitten. Lahjakas et ole, mutta voisit olla yhtä kunnollinen.
Muuten tuhlaat elämäsi!
Tiedän kyllä, minkä luulet olevan naisen elämän tarkoitus.
Tiedän, mitä minulta haluat.
Herra Shakespeare?
- En tahtoisi vaivata teitä. - Hyvä. Erinomaista. Näkemiin.
Tahtoisin vain kysyä...
Paras tapa alkaa kirjoittajaksi on alkaa kirjoittaa.
Minulla ei ole lempinäytelmää. Ihailen kollegoitani tasapuolisesti,
ja minusta naisten pitää saada esittää naisrooleja,
kuten mantereella on tapana. Suokaa anteeksi.
Halusin vain kysyä, miten tiesitte.
- Mitä tiesin? - Kaiken.
En edes tiedä, miten torjua etanat salkoruusuista.
Ei ole maailmankolkkaa, jota ette olisi kolunneet,
ei sielun maantiedettä, jolla ette osaisi purjehtia.
Kuinka?
Kuinka osaatte?
Se, mitä minä tiedän...
Jos tiedän, enkä väitä tietäväni, minä...
olen vain kuvitellut.
Lopetitte koulun 14-vuotiaana. Ette ole koskaan matkustaneet.
- Mistä kuvittelitte? - Itsekseni.
- Itseksenne? - Niin.
Kaikki koskaan tekemäni tai näkemäni,
kaikki lukemani kirjat, kaikki käymäni keskustelut,
tämä mukaan lukien.
Jos haluatte olla kirjailija-
ja puhua toisille ja toisten puolesta,
puhukaa ensin itsellenne.
Etsikää itsestänne.
Puntaroikaa oman sielunne sisältöä.
Ihmisyyttänne.
Jos olette itsellenne rehellinen, silloin kaikki kirjoittamanne,
kaikki on totta.
Nyt, jos ette voi pelastaa salkoruusujani,
antakaa minun surra kuolleita rauhassa.
Miksi sitten?
Miksi lopetitte kirjoittamisen?
Näkemiin.
Huomenta, Tom Quiney. Tynnyri vahvaa olutta-
ja kolme karahvia malvasiaviiniä Uuteen paikkaan.
Normaali tilauksesi ja normaali vastaukseni.
Nai minut, Judith. Autan sinua palauttamaan hymysi.
Ja seudun kaikkien muiden neitojen.
- Muita en ole kosinut. - Taidat olla kyllästynyt siihen.
Muistan tytön, joka oli kaupungin kaunein ja iloisin.
Muistan hänen naurunsa ja kuinka leikittiin pusuhippaa.
Haluaisin nähdä sen naisen, joka tytöstä piti tulla.
Selvästikään se et ole sinä.
Herrani!
Herrani. Teille Southamptonin jaarlilta.
Anne?
Southamptonin jaarli on tulossa pohjoiseen.
Hän kirjoitti, että koska hän kulkee tästä läheltä,
hän voisi jutella kanssani tunnin pari.
Kuulitko, Anne? Southamptonin jaarli.
Kuulin kyllä.
Muistan ensimmäisen päivän, jolloin kuulin ystävästäsi jaarlista.
Samana päivänä, kun runokirja julkaistiin.
Sonetteja kuulemma.
Ajattelit kai, etten välittäisi, koska en osaa lukea.
Mutta monet osaavat lukea, jopa pikkukaupungissamme.
Myös toinen tyttäristäsi.
Sonetit julkaistiin laittomasti, tietämättäni ja ilman lupaani.
Mutta kirjoitit ne, ja ihmiset lukivat ne.
Luettuaan he kyselivät: "Keitä he ovat?
Kuka on tumma nainen, jota hän rakastaa niin paljon?"
- Ne olivat vain runoja. - "Komea mies?"
- Ne olivat vain runoja. - Älä vastaa.
En halua tietää.
En halunnut tietää silloin, enkä halua nyt.
Mutta tiedän, kuka hän joidenkin mukaan oli.
Nyt hän taitaa tulla kotiini käymään.
Kaikki nämä vuodet huolehdit maineestasi.
Ajattelitko koskaan minun mainettani?
Sain sanan merkkivieraastasi.
Hän on kuulemma lähestymässä kaupunkia.
Saat esitellä minut.
Ehdotan, että hän levähtää Charlecotessa.
Enemmän hänen tasoaan.
Tietenkin pyydän sinua mukaan. Mutta vain sinua.
Ei uuvuteta hänen armollisuuttaan.
Voitte mennä sisään. Vastaanotamme hänen armonsa.
Tervetuloa Stratford-upon-Avoniin, teidän armonne.
Kukas te olette?
Sir Thomas Lucy Charlecoten kartanosta.
Alueen edustaja parlamentissa.
Suotteko kunnian esitellä vaimoni?
- Onko meillä liikeasioita? - No, minä...
Tulitteko esittämään jotain pyyntöä?
Ei. Ajattelin vain kutsua...
Väistykää sitten, sir Thomas. En kaipaa seuraanne.
Tulin tänne tapaamaan kuningaskunnan hienointa miestä.
Siis tietysti hänen majesteettinsa jälkeen.
Hiton rehvastelija. Parlamenttiedustajanrääpäle.
Ritarinarvoja myydään nykyään kaikille.
Hän on tölvinyt minua niin useasti.
Miksi annat hänen tölviä sinua?
Mikä hän on? Jonkun pojan poika.
Ei sen enempää.
Hänen ylpeytensä ja ylvästelynsä perustuu vain siihen,
että jonkun mitättömyyden muna on purskauttanut hänet.
- No, sama kuin minulla. - Eikä.
Minäkin olen kuulun pojan poika.
Henry Wriothesley, Henry Wriothesleyn poika.
Jos en olisi Henry Wriothesleyn poika,
niin sinun Thomas Lucysi, Thomas Lucyn poika,
ei mielistelisi minua pätkääkään.
- Sinä taas olet... - Varkaan poika.
Apollon poika, Will.
Runouden jumala, totuuden jumala.
Hienoin,
täydellisin-
ja kaunein mieli, joka koskaan on maailmassa elänyt.
Joten... miksi olet niin pieni, Will?
- Pienikö? - Miksi olet niin pieni mies?
Teidän armonne...
Osaat lumota väkijoukot sulkakynän raapaisulla.
- Silti nöyristelet sir Thomas Lucya. - Nöyristelen?
Lahjakkuudellasi on suurempi merkitys kuin muilla runoilijoilla yhteensä,
ja silti olet elänyt mitä pienimmän elämän.
Ei minusta elämäni tunnu pieneltä.
Älä viitsi, Will. Verrattuna Kydiin?
Tai Marloween?
Voi, mikä mies hän olikaan.
Mikä elämä. Vakooja, seikkailija, nussi Englannin puolesta.
Miehiä, naisia. Miehiä ja naisia.
Hän osasi todella elää.
Hän on kuollut. Kun jotain voittaa, jotain häviää.
Niin, kaikki he ovat kuolleita. Marlowe, Greene.
Joka kutsui minua "nousukkaaksi".
Voi, "nousukas varis". Huomaatko, kuinka vieläkin se kaivelee sinua.
Kyd, Nashe...
Spenser.
Kaikki kuolleita.
Viina ja intohimot, seksi ja väkivalta tappoivat heidät kaikki.
Elämä tappoi heidät.
Mutta sinä...
Sinä selviydyit.
Niin selviydyin.
- Mukavassa talossasi. - Useissa taloissa.
Paljonko vaakunasi maksoi sinulle?
- Kaksikymmentä puntaa. - Kaksikymmentä puntaa.
Mies, joka kirjoitti Hamletin, Henrik V: n, Macbethin-
ja Romeon ja Julian, maksoi 20 puntaa aatelisarvosta.
Will, miksi sinä välität?
Isäni sai kerran sakot, kun jätti kirkonmenot väliin.
Arvaatteko, miksei hän mennyt?
Oliko pappi liian protestanttinen?
Huhujen mukaan Shakespearet ovat lievästi paaviuskoisia.
Ei mitään niin hengellistä. Hän ei voinut tulla kirkkoon,
koska hän oli velkaa puolelle seurakunnasta.
- Olisin varmaan pitänyt isästäsi. - Ihmiset pitivät.
Minä ainakin pidin.
Sinun pitää taas kirjoittaa.
Lontoo tarvitsee sinua.
Minä tarvitsen sinua.
Meillä on enää Jonson.
Joka nauraa minulle, koska en puhu kreikkaa,
enkä tiennyt, ettei Böömillä ole rantaa.
Miksi välität hänestä? Kirjoitit Kuningas Learin.
Välitän, koska se merkitsee. Siis Englannissa merkitsee.
Olen saavuttanut kaiken omilla ansioillani,
ja se ihmisiä epäilyttääkin.
Ehkä tulen aina olemaan epäilty.
Mutta minulla on rahani, minulla on taloni-
ja minulla on vaakunani.
Ja sinulla on lauseesi.
Kristus sentään, sinulla on runoutesi.
Mikä runous. Niin kaunista...
Niin kaunista runoutta.
Ja jonkun osan...
Osan niistä kirjoitit minulle.
Kyllä, teidän armonne.
Teille.
Minusta on tullut vanha.
Kuten soneteissasi sanoit, senkin paskiainen.
Mutta sinussa inspiroimani kauneus pysyy nuorena.
Ja tuhannen vuoden päästä, kun niitä värssyjä luetaan, minä...
olen edelleen nuori.
Ja elossa.
Vielä syntymättömien rakastavaisten sydämissä.
Ne oli tarkoitettu vain teille, teidän armonne.
Ei kenellekään elävälle tai syntymättömälle sielulle.
Vain teille.
Se oli tietysti vain imartelua.
Imartelua, jonka olit velkaa.
Niin.
Vain imartelua.
Paitsi, että...
puhuin täydestä sydämestäni.
Olin silloin nuorempi.
Nuorempi ja kauniimpi.
Kaunis, teidän armonne, kuten tulette aina olemaan.
Kun halveksittuna ja taskuin tyhjin,
yksinäin hylkiöyttäin voivotan,
turhin valituksin kuuroa taivasta vaivaan,
katson itseäin ja kohtaloain kiroan,
kunpa voisin olla toiveikkaampi,
niin kuin tuo, jolla ystävät ympärillään on,
janoten tämän miehen taitoa ja pyrkyä,
siinä, mistä eniten pidän, vähiten se tyydytti;
Niin näissä melkeinpä itseäni halveksuvissa aatoksissa-
onneksi sinä palaat mieleeni,
ja sittenpä oloni-
kuin kiuru aamunkoitteessa,
synkästä maasta nousee laulamaan hymnejä taivaan porteille;
Sillä lempes muisto suloinen suo niin suuren rikkauden,
että edes kanssa kuninkaiden paikkaa vaihtais en.
Niin, kuten sanoin... vain imartelua.
Ei imartelua, vaan totuus.
Ja uskalsinkin aina toivoa.
Toivoa?
- Will? - Että kenties jollain...
pienellä tavalla se olisi ollut molemminpuolista.
- Molemminpuolista? - Sitten kenties sinä myös...
- Unohdat itsesi, Will. - Minä...
Runoilijana ei ole sinun vertaistasi,
ja minä, kuten kuka tahansa jolla on aivot tai sydän,
olen nöyrä palvelijasi.
Mutta miehenä sinun ei kuulu rakastaa minua.
Ja kahdenkympin kilven ripustaminen ovellesi...
ei siinä auta.
Minun on nyt mentävä.
Näkemiin.
Tulin tapaamaan runoilijaa,
ja runoilijalta pyydän lupaa poistua.
Kun halveksittuna ja taskuin tyhjin,
yksinäin hylkiöyttäin voivotan,
turhin valituksin kuuroa taivasta vaivaan,
katson itseäin ja kohtaloani kiroan.
Kunpa voisin olla toiveikkaampi,
niin kuin tuo, jolla ystävät ympärillään on,
janoten tämän miehen taitoa ja pyrkyä,
siinä, mistä eniten pidän, vähiten se tyydytti;
Niin näissä melkeinpä itseäni halveksuvissa aatoksissa,
onneksi sinä palaat mieleeni-
ja sittenpä oloni,
kuin kiuru aamunkoitteessa-
synkästä maasta nousee laulamaan hymnejä taivaan porteille;
Sillä lempes muisto suloinen suo niin suuren rikkauden,
että edes kanssa kuninkaiden paikkaa vaihtais en.
William Shakespeare.
Huomasin, että ystäväsi jaarli ei matkustanut vaimonsa kanssa.
Ehkä naisseura ei ole hänen mieleensä.
Varmasti hänen armonsa ja kreivitär Elizabeth-
ovat mitä onnellisimpia avioliitossaan.
Kuten toivoisin sinunkin olevan.
Miksi olet vielä naimaton? Olet niin kaunis.
- Enkä ole. - No, katso peiliisi.
Minulla ei ole peiliä. En pitänyt näkemästäni.
Hyvä Jumala, tyttäreni, onpa synkästi sanottu,
kun olet itse ainoa seuralaisesi.
- Mutta näin on. - Entäpä lapset?
- Kaikki naiset haluavat lapsia. - Ilmeisesti.
Etkö sinä halua lasta?
Haluatko, että korvaan Hamnetin?
Tarkoitin vain sinun itsesi takia.
Aviomies, lapsi seuraksi ja lohduksi.
Ehkä hänestä avioliitossa ei saa kumpaakaan.
Niinkö se on?
Olet nähnyt äitisi onnettomana ja ajattelit: "Parempi vanhapiikana-
kuin kahlittuna mieheen, joka laiminlyö minua."
- En sanonut olevani onneton. - Et niin,
mutta koska laitan sanoja toisten suuhun,
minä myös toisinaan näen, mitä tuskin sanotaan,
enkä siedä tätä enää.
Olen tehnyt lakkaamatta töitä perheen vuoksi.
- Itsesi vuoksi. - Koska olen perheen pää!
Olen antanut sinulle hienon talon ja palvelijoita,
lähettänyt rahaa koko ikäsi. Eikö se lohduta?
Sinulla on kaksi kaunista tytärtä, sait nerokkaan pojan ja miehen,
joka poissaolosta huolimatta ajatteli sinua.
Eikö se ole riittävää kumppanuutta?
Olen nostanut tämän perheen ylös.
Neroudellani toin taloon mainetta ja omaisuutta.
Niin, neroudellani. Olisiko minun pitänyt hylätä sekin?
Hylätä Kaikkivaltiaan lahja pysyäkseni Stratfordissa-
ja olla joku hansikkaantekijä,
jotta olisit tuntenut itsesi arvostetummaksi?
Hamnet kuoli, enkä ollut täällä! Tiedän sen!
Hamnet kuoli, kun rutto vei.
Rutto on tappanut miljoonia ja olisi tappanut hänet-
huolimatta siitä, olinko Stratfordissa, Lontoossa tai kirotulla maantiellä.
Me menetimme poikamme! Tiedän sen!
Enkä ollut täällä!
Montako kertaa pitää sanoa? En ollut täällä!
Menetimme nerokkaan poikamme...
Hamnet ei ollut nerokas!
- Mitä sinä... - Judith, älä.
- Mitä sinä tarkoitat? - Hän oli kaunis...
mutta ei nerokas.
Minähän kielsin.
- Minä kirjoitin ne. - Mitkä?
Ne runot.
Nämä värssyt, joita niin hellit,
nokkelia ja purevia joka rivi.
Minä laadin ne.
Hamnet vain kirjoitti ne ylös.
Hän auttoi Hamnetia vähän. Siinä kaikki.
Ei, minä ne sepitin. Ihan kaikki.
- Ei. - Hamnet oli suloinen ja kiltti,
- mutta hän ei ollut etevä. Ei ollut! - Ei. Hän oli kerrassaan nerokas!
Ei, Will.
- Hän oli tavallinen pikkupoika. - Mitä?
- Jos olisit katsonut tarkemmin... - Omaa poikaani?
Näin kyllä poikani!
Näit, mitä halusit nähdä. Itsesi.
Mitä itsestäni?
Näit pojan, jolla oli yhtä suuri ja vahva mieli kuin itselläsi.
Joka oli onnellinen siitä, että hänen isänsä arvosti hänen nerouttaan.
Hän ei ollut nero, mutta tarpeeksi älykäs tajutakseen, ettei voisi-
yltää sinun odotuksiisi. Hän pelkäsi vierailuitasi.
Emme suunnitelleet sitä, ainakaan alkuun.
Judith keksi aina tarinoita ja pyöritteli riimejä.
Hamnet kuuli yhden-
ja kirjoitti sen ylös harjoitellakseen kynällään.
Löysit ja luulit sen olevan hänen, ja ylistit häntä.
Ovatko ne nyt arvottomia?
Ne eivät ole hänen.
Etkö nyt enää lue niitä?
Istuit auringossa hihitellen niiden nokkeluutta.
No, ne eivät ole hänen.
Eivät niin.
Ne ovat minun.
Ja niinpä teen niillä ihan mitä haluan.
Ei!
Ei, et saa pitää niitä.
Judith yritti opetella kirjoittamaan itse Hamnetin kuoltua.
Hänellä ei ollut kärsivällisyyttä. Ei niin kuin Susannalla.
Olisin halunnut osata kirjoittaa edes muutaman kirjaimen.
Varsinkin, kun olen vaimosi.
Muistatko hääpäivämme?
Minä, vanhempi ja raskaana...
ja sinä outo ja fiksu 18-vuotias nuorukainen.
Tiedän, mitä ihmiset ajattelivat.
En osannut edes kirjoittaa kirkonkirjoihin.
Tein vain hölmön puumerkin.
Tunsin itseni niin tyhmäksi.
Sitten lähdit Lontooseen ja sinusta tuli kuuluisa kirjailija,
jolla oli kotona täysin lukutaidoton vaimo.
Mietin usein, häiritsikö se sinua.
Mutta miksi olisi häirinnyt?
Tuskin edes kävit täällä.
Olen pahoillani.
Menetit poikasi. Jokainen mies surisi sitä.
Tytär ei ole mitään.
Heidän päämääränsä on vain tulla toisen miehen omaisuudeksi.
- Me kuihdumme. - Ei, Judith.
Sinä et saa kuihtua. Mikset kirjoittaisi taas?
- En osaa kirjoittaa, tiedät sen. - Voisin opettaa sinua.
Ei minulla ole enää lauseita jäljellä.
- Miksei? - Koska kaksosista väärä kuoli.
Ei, se oli ruton syytä. Rutto ei valikoi.
Se on vain ruttoa.
Kunpa rutto olisi vienyt minut.
Judith, miksi vihaat itseäsi?
Olen ryöstänyt Hamnetin sinulta kahdesti.
Ensin jäämällä eloon ja nyt viemällä sinun unelmasi hänestä.
Annoit minulle uuden unelman.
Kaunis tyttäreni, runoilija.
Ei nainen voi olla runoilija.
Naisella on vain yksi tarkoitus.
Tiedän nyt velvollisuuteni.
Minä korvaan sen, että vein Hamnetin sinulta.
Minä lupaan korvata sen.
Olen iloinen, ettei Hamnet kirjoittanut niitä runoja.
- Iloinenko? - Nyt tunnen hänet paremmin.
Puutarhassa kukkikoon rakkaus, ei kunnianhimo.
Kunhan kukkisi edes se. Paljon muuta ei ole kukkinut.
En ole hyvä puutarhuri, ihan totta.
Sanoilla on helpompaa luoda jotain.
Niin, sinusta on.
Haluaisitko minun auttavan?
Siitä. Ja ehkä kauempaa.
- Tästäkö? - Niin.
Tuo.
Tehdään tosi iso reikä. Hienoa. Sitten voimme laittaa ehkä...
Hyvää yötä, Anne.
Tule kanssani, Will.
Lohduksi.
Toiseksi parhaaseen vuoteeseemme.
Juon sen lasin viiniä kanssasi, Tom Quiney.
Tiedät, etten ole hyvä mies.
Naisia on ollut.
Paljon naisia.
Minä olen kokenut liian vähän elämää. Sinä puolestasi liikaa.
Ehkä yhdessä voimme aloittaa alusta.
Hän ei tilannut viiniä. Hän joi sitä Quineyn kanssa.
Hän oli sisällä ainakin puoli tuntia.
Jos Judith löysi vähän onnea, niin olen siitä iloinen.
Synninteko ei tee hänestä onnellista.
Niinkö? Toivottavasti se tekee hänen onnellisuuden puutteestaan-
edes hiukan siedettävämpää.
Syntisesti sanottu. Muista kirjoitukset.
Muistan pikkutytön, joka hymyili ennen.
- Menetettyä mainetta ei saa takaisin. - Minä sain!
Sinun maineesi ei mennyt!
Sen lokasi tuomittu juoppo ja paavinkannattajaksi epäilty.
Judithin on jätettävä Quiney. Hän on irstailija.
Jos vain synnittömät saisivat mennä naimisiin, olisi vähän häitä.
En voi enää tavata sinua, Margaret.
Olen pahoillani.
Judith Shakespearen takia.
En luvannut mitään. Tiedät kyllä sen.
- Jos teimme syntiä, teimme yhdessä. - Hän on raskaana.
- Onko se varmasti minun? - Kehtaatkin kysyä.
Margaretilla on paljon ystäviä.
- Ettäs kehtaat vielä. - Olen varma.
Luulen...
Luulen, että se on sinun, Tom.
Ihan rehellisesti.
Francis Collins, tule sisään. Ottaisitko viiniä?
- Kiitos. - Maria, tuo viiniä, jos viitsit.
Mukavaa nähdä sinut noin hyvällä tuulella.
Kun joku kutsuu asianajajan, useinkaan ei ole niin.
- Judith menee naimisiin. - Ei kai.
Onneksi olkoon.
Oli rikollista, että niin pirteä nuori nainen oli naimaton.
Ei siis enää rikosta. Haluaisin korjata testamenttiani-
sisällyttämällä uuden vävyni Tom Quineyn.
Quineyko se on?
- Viiniä ja tupakkaa. Hyvä bisnes. - En tiedä parempaa.
Joten täytyy myös huolehtia miespuolisista jälkeläisistä eli...
tyttärenpojistani.
Tulkoon monia.
Haluaisin myös jättää jotakin Annelle.
Jos hän elää sinua pidempään, hän saa lakiosana kolmanneksen.
Hän elää pidempään. Hän on vanhempi ja 10 kertaa vahvempi.
En tarkoita rahaa. Sitä riittää enemmän kuin hän ehtii tuhlata.
Ei, minulla oli mielessäni... eräs huonekalu.
Huonekalu?
Mutta varmaan Anne asuu täällä ja voi käyttää kaikkea.
Eräs tietty huonekalu...
Kun se lakkaa olemasta meidän, sen täytyy olla hänen,
ja kun hän on siinä, toivon, että hän...
hymyilee ja ajattelee minua.
Joten...
Eli toisella vävyllä on viinikauppa, jonka toinen vävy haluaa sulkea.
Tervetuloa perheeseeni. Tiedän, että joskus-
me Shakespearet olemme olleet itse pahimpia vihollisiamme,
ja joskus meillä on ollut...
pahimmat vihamiehet.
Jos John Lane vielä näyttäytyy täällä, häneltä murjotaan nenä irti!
Meillä on ollut myötä-ja vastamäkemme,
mutta imartelen itseäni siitä,
että olen antanut pienen panokseni kotikaupungilleni.
Ja vaikkei minulla enää...
Vaikkei minulla enää ole poikaa,
ja näyttäkääpä minulle täältä perhe, joka ei olisi menettänyt yhtään lasta,
minulla on kaksi kaunista tytärtä.
Joten ehkäpä eräänä päivänä minulla on tyttärenpoika.
Ja siksi tietysti katson sinua, Tom, ja myös sinua, John.
Hoitakaahan hommanne.
Kiitoksia paljon.
Sillä perhe on kaikki kaikessa...
ja tänään...
en voisi olla ylpeämpi omastani.
Näin Margaret Wheelerin tänään kirkossa, Tom.
Ymmärrän, Judith.
Enkä saa tehtyä tekemättömäksi.
Olen tunnustanut sinulle kaiken.
Voin vain luvata, ettei hän eikä hänen lapsensa tule vaatimaan mitään.
Me löydämme hänet.
Missä hän on?
Tuollako?
- Tuolla hän on. - Onko kaikki hyvin?
Anne, onko kaikki hyvin?
Kyllä, kaikki hyvin.
No, miksi sitten...
No, tiedätkös...
Isä, meillä on uutisia.
- Ja uutinen on, että... - Niin?
Olen raskaana.
Eihän, kultaseni!
Voi sentään!
Herra Quiney!
Hyvin tehty, poikani.
Kultaseni.
Sisko, olen todella onnellinen puolestasi.
Oi, tämä on niin ihanaa.
Mutta missä on John? Johnin pitäisi olla täällä.
Hänet kutsuttiin synnytykseen.
Quiney!
Margaret Wheeler kuoli synnytykseen,
ja hänen vauvansa myös.
Lapsella ei ole nimeä.
Se ei pääse taivaaseen ilman nimeä.
Kappas vain, herra Shakespeare.
Mikä epäonni.
Tyttäresi häiden kiirehtimiseen taisi olla syy.
Kuten omien häidennekin?
Omena ei putoa kauas puusta.
Hitto vie, te Shakespearet olette skandaalimaista porukkaa.
Ehkä lukutaidottomana maalaistyttönä-
vaimosi ei kyennyt opettamaan tytöillenne moraalia.
Jaahas. Täytyy tästä lähteä.
En voi miettiä koko päivää kivoja ajatuksia, kuten te runoilijat.
- On liikeasioita. - Liikeasioitako, sir Thomas?
Kyllä. Charlecoten kaltainen tila ei pyöri itsekseen.
Luulin sinun tarkoittavan oikeita liikeasioita.
Niin kuin Lontoon suurimman teatterin pyörittämistä.
Näyttelijöiden, puvustajien, henkilökunnan palkat,
lahjusten maksaminen, turvatoimet, poliitikkojen hoitaminen,
3 000 asiakkaan syöttäminen ja juottaminen,
jokainen luvattu esitys entistä mahtavampi.
170 kuninkaallista tilausnäytöstä kuningattarelle ja kuninkaalle.
Oletko miettinyt Shrewsburyn taistelun logistiikkaa-
Hampton Courtin juhlasalissa? Älä. Uupuisit liikaa.
Kaikkina niinä vuosina, kun pyöritin laajaa,
monimutkaista ja uskomattoman menestyvää bisnestäni,
kaivoin aikaa ajatella ja kirjoittaa ylös-
mainitsemiasi kivoja ajatuksia, jotka kokemukseni mukaan-
tuottavat mielihyvää niille, jotka kaipaavat huvitusta-
tai hengähdystä tässä murheiden laaksossa.
Ilman niitä kaikki olisi yhtä tarkoituksetonta kuin...
Yhtä tarkoituksetonta kuin sinä.
Ja vaimollani Annella on enemmän kunniallisuutta ja viisautta-
päivittäisessä paskassaan kuin sinulla koko kropassasi.
Harmi, etten ryöstänyt sitä kaurista.
Quineyn perintö poistettu.
En riemuitse Judithin ahdingosta, appeni.
Tai teidän.
Se surettaa minua.
Tiedän sen, John.
Tee hetki töitä kanssani, aviomies. Voisit laittaa vähän olutta etanoille.
Näytät pärjäävän paremmin ilman minua.
Taidan mennä vähän kävelemään.
Hän teki sen sinun vuoksesi.
Sinä tahdoit tyttärenpoikaa.
Et ollut hautajaisissa.
Olin matkalla kotiin.
Tieto saavutti Lontoon vasta lähdettyäni.
Kun ehdin tänne, hän oli jo mullan alla.
Oli kesä.
Ruumiita ei pidetä kauaa hautaamatta, ruton uhreja varsinkaan.
Tämä on se sivu.
Elokuu 1596.
Hamnet...
Shakespeare.
Siinä hän on.
Toin hänelle kynäveitsen. Siinä oli erityinen taittuva terä.
Siinä oli kaiverrettuna hänen nimikirjaimensa.
Hän olisi pitänyt siitä. Pidän sitä aina mukanani.
- Eihän haittaa, jos... - Kaikin mokomin.
Aina kun...
Aina kun teroitan uutta sulkaa...
kuvittelen, ettei se ole minun-
vaan hänen aikuiseksi kasvanut kätensä.
Siinä hän teroittaa sulkaansa veitsellä,
jonka isä antoi tullessaan kauan sitten iloisesti kotiin.
Ja sitten kun minä...
Kun kastan sen musteeseen ja teen jäljen, se on...
Näen edelleen hänen kätensä ja hänen sanansa, joita kirjoitan.
Sitten kuvittelen, etten se ole minä,
joka ajattelee häntä,
vaan että minä olen kuollut ja Hamnet elää,
ja se on hän, joka ajattelee minua.
Minulta usein kysytään, kuinka olen kirjoittanut niin paljon,
miten olen löytänyt voimaa ja päättäväisyyttä kirjoittaa-
näytelmän toisensa jälkeen. Vastaus on yksinkertainen.
Olin aina poikani seurassa.
Minun poikani.
Kutsuitko minua?
Kyllä. Kiitos, että tulit.
Onhan uusi kotisi mukava?
Tehtävää riittää, mutta mieheni tekee kovasti töitä.
Huolimatta aiheuttamastaan häpeästä hän on hyvä mies.
Kävin tänään Hamnetin haudalla,
ja luin hänen nimensä rekisteristä.
- Sepä hyvä. - Anne...
Minä tunnen ruton.
Se iski useasti Lontooseen, kaikki teatterit suljettiin, joten...
Minä tunnen ruton ja...
Tuumailin tänään, että...
musta surma on kuin viikate.
Se ei ole tikari.
Kuinka niin?
Koskaan en nähnyt sen iskevän-
vain yhteen ihmiseen ja häipyvän.
Miten Hamnet kuoli?
Hänen kuolemansa on kirkonkirjoissa, mutta kuolinsyytä ei mainita.
Rutto, aviomieheni.
Kirkkoherra lausui sen hautajaisissakin.
Koska kerroit hänelle niin.
Epäilemättä kerroit saman haudankaivajille, jotka tulivat metsään-
ja löysivät hänet jo kangistuneena käärinliinoissaan.
Mutta kun katson hautoja Hamnetin ympärillä ja rekisteriä,
huomaan, ettei mitään viikatetta heilunut kaupungissa kesällä 1596.
Itse asiassa vain viisi lasta kuoli,
ja kolme niistä oli vastasyntyneitä.
Ruttovuosina kuoli kymmeniä ja kymmeniä-
joka kerta kun se iski.
Joten Judith, Anne...
kertokaa minulle.
Miten poikani kuoli?
Hän kuoli ruttoon.
Herätin äidin yöllä huudollani.
Hamnetin sänky oli tyhjä.
Äiti etsi koko talon läpi.
Ja sitten hän muisti metsälammen.
Se oli hänen lempipaikkansa,
vaikka hän ei osannutkaan uida-
eikä hän ei koskaan mennyt veteen.
Hänen ympärillään...
revittynä silppuna-
olivat viimeiset säkeet runoista,
joita olin laatinut ja jotka hän oli kirjoittanut.
Teimme niitä kotiintuloasi varten.
Äiti pyysi minua hakemaan köysiä ja huopia,
jottei kukaan ikinä saisi tietää, miten hän kuoli.
Se on Judithin tarina, jota hän on kantanut taakkanaan,
mutta minä sanon, että hän kuoli ruttoon.
Kirkkoherra sanoi sen hänen haudallaan.
Ja Jumala hyväksyi sen. Miljoonat ihmiset kuolivat siihen,
ja Hamnet pääsi taivaaseen sen joukon mukana.
Jeesus ei olisi kieltänyt häneltä paikkaa,
huolimatta siitä, mitä Judith väitti meidän nähneen.
Niin, totta kai. Totta kai hän on taivaassa.
Hamnet ei tappanut itseään.
Hän vain heittäytyi veteen. Minä sen aiheutin.
Minä tapoin hänet.
- Judith, ei se ole niin. - Minä tapoin veljeni.
Hän tahtoi vain miellyttää sinua.
Sinä et välittänyt muusta kuin hänestä,
ja hän välitti vain sinusta.
Olin mustasukkainen.
Olin mustasukkainen...
koska Hamnet kävi koulua...
ja minun piti tehdä töitä keittiöissä, koska olin tyttö.
Mutta halusin hyväksyntääsi.
Halusin rakkauttasi.
Joten sanoin hänelle, että kertoisin sinulle.
Että saisit lopulta tietää, kuka kirjoitti säkeet.
Minä en tarkoittanut sitä.
En tarkoittanut sitä.
Hän kuoli ruttoon.
Jumala hyväksyi sen.
Se oli vain pieni valhe.
Hän oli vain pieni poika.
Kerroit tarinani loppuun. Kiitos.
Tarinani on valmis.
Nyt saan levon.
Hamnet, pyydän.
Jää hetkeksi vielä.
Meidät on tehty samasta-
kuin unetkin tehty on,
ja eloamme lyhyttä-
vain uni ympäröi.
Olen pahoillani.
Minä...
olen tainnut vilustua.
Ben Jonson, onpa mukava nähdä.
Jestas, Will, on sinulla kyllä ollut.
Molemmat tyttäret skandaalin kourissa.
Hyvä heille.
Vetäytymiseni ei ole täysin tuottanut toivomaamme rauhaa.
Kokemukseni mukaan kukaan ei saa toivomaansa.
Yleensä saa ansionsa mukaan.
Sainko minä ansioni mukaan?
Et ehkä kaikilta osin, mutta varmasti jotenkin.
Menetit pojan.
Kukaan ei ansaitse sitä, mutta moni joutuu sen kärsimään.
- Minä menetin pojan ja tyttären. - Tiedän sen, ystäväni.
Mutta sinulla on vielä kaksi tytärtä, jotka rakastavat sinua.
Ja vuoteesi jakava vaimo. Minulla ei ole mitään noista.
- Anneni halveksuu minua. - Sinä loukkaat häntä julkisesti.
Kutsut häntä äkäpussiksi.
En väittänytkään, ettei hänellä olisi syytä.
Kerroit Southamptonin sanoneen, että elämäsi on ollut pientä.
Mikä kusipää.
Sinähän valloitit koko Englannin-
ja palasit voitokkaana perheesi huomaan.
Kuinka se on pientä? Onko se pientä?
- Ehkä jälkimmäinen osa. - Se on paras osa.
Selviydyit kotiin.
Kuinka moni valloittaja voi sanoa samaa?
Kuinka monet runoilijat?
Kuka vain voi kuolla yksin ja halveksuttuna.
Marlowekin murhattiin.
Kukaan ei tiedä, kuka hänen lukuisista vihollisistaan teki sen.
Greene kuoli köyhyydessä, kaikkien tuntemiensa hylkäämänä.
Kyd, sama juttu.
Kukaan ei tiedä, miten Tom Nashe kuoli,
mutta jos otetaan huomioon hänen rivot dildorunonsa,
niin tuskinpa perheensä huomassa.
Tuskinpa vain.
Entä minä? Vaikka olen vielä elossa, saatan kuolla pian.
En ole kuninkaan suosiossa, eikä kukaan puolusta minua.
Mutta sinä selviydyit kotiin.
Anteeksi. Olen kunnossa.
Sinulla oli ystäväsi ja perheesi...
täysi loisto ja täysi vatsa.
Ja olet kirjoittanut joukon parhaita näytelmiä,
joita on koskaan ollut tai tulee olemaan.
Senkin paskiainen.
Joten näin on, vanha ystäväni...
sait ansiosi mukaan.
Isä?
Tänään on erityinen päivä.
Äiti ja Sue ovat valmistaneet sinulle erityisen lahjan.
Hyvänen aika, mikä tämä on?
- Se on aviolupamme, Will. - Mikä?
34 vuotta sitten laitoin siihen puumerkkini.
Ja nyt...
"Anne Shakespeare."
Sinulla on kaunis käsiala.
Sue opettaa minuakin kirjoittamaan.
Ja sitten kun olet toipunut, minäkin olen kirjoittanut sinulle runon.
No, sitten sinä tarvitset... kynäveistä.
Tämä on sinun.
Kiitos.
Mitä sinä haluaisit tehdä tänään,
kun on erityinen päivä?
Tiedän rinteen, jossa villitimjami tuoksuu,
missä esikot ja soilikit kasvavat rehevien kuusamien varjossa,
kera makeain myskiruusuin ja omenaruusuin:
siellä Titania toisinaan nukkuu-
sulokkaasti näiden kukkain syliin tanssahdellen...
Muistatte varmaan lopun.
Ja siihen käärme kiiltonahkansa loi,
niin väljän, että siihen keiju kääriytyä voi.
William Shakespeare kuoli 23.4.1616 synnyinkaupungissaan.
Se oli hänen syntymäpäivänsä.
Ällös enää pelkää paahdetta auringon-
tahi raivoa talven myrskyjen.
Maiset tehtäväsi tehty jo on.
Kotiis saavuit-
ja palkkas sait.
Kultapoikain, kultatyttöjen-
ja nokikolarien maaksi tultava on.
Ällös enää pelkää kiukkua mahtavain,
ei tyrannin isku sinuun enää yllä.
Ei huolta vaatteista ei ruoasta lain,
on kaisla sulle kuin tammi.
Vallan, tiedon, voimankin-
taivuttava ja maaksi tultava on.
Ällös enää salamaa pelkää,
saati hirvittävää jyrinää.
Älä pelkää herjaa tai sensuuria,
ilosi ja surusi mennyttä jo on.
Nuorten ja kaikkien rakastavaisten-
on sinulle antautuen maaksi tultava.
Anne kuoli 9 vuotta myöhemmin.
Will testamenttasi hänelle toiseksi parhaan vuoteensa.
Judith Quiney sai kolme poikaa.
He kaikki kuolivat nuorina.
Elizabeth, Susannan ainoa tytär, meni kahdesti naimisiin.
Hän kuoli 61-vuotiaana. Hän oli Shakespearen viimeinen jälkeläinen.
Tekstityksen käännös: Petri Kaivanto