KOLMEN TUHANNEN VUODEN KAIPUU.
Minun nimeni on Alithea.
Minun tarinani on totta,
mutta uskot paremmin, jos kerron sen taruna.
Olipa kerran,
kun lenneltiin metallisiivin
ja käveltiin merenpohjassa
ja käsissä pideltiin lasitiiliä, joista raikasi rakkauslauluja,
onnellinen ja yksinäinen nainen.
Yksin omasta tahdostaan. Onnellinen, koska oli itsenäinen
ja eli oppineen mielensä varassa.
Hänen alansa oli tarina.
Narratologina hän etsi totuuksia ihmiskunnan tarinoista.
Siksi kerran tai kaksi vuodessa hän lähti vieraille maille.
Kiinaan, Tyynellemerelle ja Levantin muinaisiin kaupunkeihin.
Hänenlaisensa kokoontuivat sinne tarinoimaan tarinoista.
- Tännepäin. - Anteeksi?
- Tänne. - Mitä teet? Päästä irti!
Istanbulin mysteerit.
Alithea! Alithea!
- Tervetuloa! Vihdoin. - Günhan!
- Ystävä rakas. - Ihanaa.
- Hän on Amina. - British Councilista.
Näitkö laukkuuni tarttuneen tyypin?
- Kenet? - Hän lähti kun tulit.
Pieni mies, lammasjakku.
Vaaleanpunainen kaulus.
Erikoista.
Hänen ihonsa oli kuuma.
- Myskinhajuinen. - Ehkä hän oli jinn.
- Pikemmin laiton taksikuski. - Liikaa partavettä.
Uskooko professori jinneihin?
Joidenkin täytyy uskoa niihin.
- Myös minun? - Jinnit, haamut.
Alienit. Mikä vain auttaa.
Hotelli järjesti ihanan yllätyksen.
Agatha Christie -huone. Täällä hän kirjoitti Idän pikajunan.
Miten voisi selittää ukkosen voiman
ilman moderneja mittauskeinoja?
Miten selittää vuodenajat? Syksyn, talven, kevään ja kesän,
ellei tiedä, että Maa kiertää Aurinkoa?
Kaikki oli mysteeri.
Vuodenajat, tsunamit, mikrobitaudit.
Pakko turvautua tarinoihin.
Kuten tohtori Binnie selitti,
tarinat olivat ennen ainoa tapa ymmärtää hämmentävää eloamme.
Nimesimme tuntemattomat voimat ihmeiden ja tuhojen taustalla
kertomalla toisillemme...
- Kertomalla toisillemme tarinoita. - Minä näytän.
Kerroimme tarinoita jumalista,
joita on kaikissa kulttuureissa.
Kreikasta Roomaan ja Norjaan jne.
Zeus, Poseidon, Athena, Thor, kaikki ne jumalat
ovat läsnä edelleen.
Nämä ovat niiden jälkiä.
Mutta mikä on niiden tarkoitus?
Mitä me nyt vaadimme niiltä?
On myyttejä ja tiedettä.
Mytologian tiesimme muinoin.
Tiede on se, mitä tiedämme nyt.
Ennemmin tai myöhemmin luomiskertomuksemme korvaa
tieteen narratiivi. Tiukan tieteen.
Ja kaikkien jumalten ja hirviöiden alkuperäinen tarkoitus hiipuu
ja niistä tulee metaforia.
Potaskaa!
Alithea!
- Alithea. - Mitä tapahtui?
En tiedä. Hän vain kaatui.
Jestas.
- Luoja. - Oletko kunnossa?
- Menisitkö lääkäriin? - Miksi? Voin hyvin.
Anteeksi. Oletko varma?
Ei muuta kuin tavallisia kipuja.
- Ei tehdä tästä numeroa. - Mitä siellä tapahtui?
Mielikuvitukseni on ottanut vallan.
Hyökännyt. Se on varoitus.
Mistä?
Ei saa jämähtää. Pitää pysyä varpaillaan.
Se nostaa aika ajoin päätään. Yritän olla vastustamatta.
Se ottaa hetkeksi vallan ja vetäytyy.
- Mikä vetäytyy? - Se on irrationaalista. Unohda.
- Käyttäydyt kuin lapsi. - Olen lapsi.
Jos on kohtalo, voiko sitä paeta?
Kuka tietää? Mutta tämän tiedän...
Istanbulin basaarissa on 62 kujaa ja 4000 puotia.
Yhdessä niistä on kolme huonetta.
Pienimmässä oli kasa tavaroita.
Vanhoja ja uusia.
Kasan pohjalta valitsin muiston.
- Mikä tämä on? - En ole varma.
Ehkä satakielen silmä. 1845 Incirkoyssa oli lasinpuhaltajia.
Tämä kuvio oli kuuluisa.
Lahja minulta. Ota jotain iloisempaa.
Jos tämä on satakielen silmä, voiko aitouden varmistaa?
Jos se on aito, voi nähdä verta tekijän keuhkoista.
Tämä lienee uudempi kopio.
Tulen vaurioittama. Valitse muuta.
Ei kiitos, Günhan. Pidän tästä.
Sillä on varmasti kiehtova tarina.
- Haloo? - Huomenta, tohtori Binnie.
- Minkälaisia munia? - Löysiä.
- Paahtoleipää? - Ei reunoja.
- Kaksi munaa? - Yksi. Kiitos.
Suljen silmäni ja lasken kolmeen.
Kiitos, jos olet sitten poissa.
Yksi... kaksi...
Kolme.
Neljä... viisi...
Kuusi, seitsemän, kahdeksan...
Yhdeksän, kymmenen.
Et taida puhua englantia?
Saksaa? Espanjaa?
Kreikkaa?
Puhutko Homeroksen kreikkaa?
Otin tunteja yliopistolla.
Älä pelkää minua äläkä suhtaudu huoletta.
Olen velkaa tämän vapautuksen.
Siksi minun täytyy antaa sinulle kolme toivetta.
On lakeja, joita ei rikota.
Kolme on kolme. Voiman luku.
Et saa toivoa loputtomia toiveita.
Kyllä. Tunnen käsitteen.
Etkä saa toivoa ikuista elämää. Olet kuolevainen.
Minä kuolematon.
Enkä voi päästää synneistä tai lopettaa kärsimystä.
Olen vain jinn.
- Se käy järkeen. - Ne ovat rajat.
Mikä on tuo pieni ihminen?
Hän on
velho. Ohjaa meitä ajassa.
- Einstein. - Einstein. Oletko noita, joka vangitsi hänet?
En. Se on tiedettä.
- "Televisio." - Televisio.
Valon ja äänen aaltoja.
"Transmittereitä."
En tiedä, miten se toimii. Alani on kirjallisuus.
Me emme tiedä paljon.
Olen vaatimaton jinn, mutta alan ymmärtää lähetyksiä.
- Opit kieltäni. - Englanti on suoraviivaista.
Säännöt oppii nopeasti.
Haluaisitko Albertin itsellesi?
- Ei, pane takaisin. - Teen isommaksi.
- Ei, pane takaisin. - Toiveesi?
Se on velvollisuutesi.
Mitä toivot?
Mitä sydämesi halajaa?
Ei mennä asioiden edelle.
Otan tämän hitaasti.
Minulla on aikaa.
Kerro itsestäsi.
Olen Alithea Binnie. Tulin Turkkiin konferenssiin.
- Palaan huomenna kotiin. - Ja?
Ja minulla on tunnustus.
- En ole kertonut kellekään. - Hyvä.
Kun olin nuori, oli eräs poika.
- Ensirakastaja? - Ei lihaa ja verta.
- Jinn? - Ei.
Olin silloin tyttökoulussa.
Tyttöjen kikatusta.
Minä olen luonteeltani erakko.
Ja yksi poika, Enzo,
tuli luokseni tyhjyydestä. Tarpeesta kuvitella.
Hän kertoi tarinoita kielellä, jota vain me puhuimme.
Hän katosi aina, kun päätäni särki.
Hän oli lähellä, kun astma vaivasi.
Kuin Albert, jota en saanut antaa sinulle.
- Ilmestys? - Puuttuvan ilmestys.
Kirjoitin hänestä pitääkseni hänet.
Täytin päiväkirjan faktoilla.
Mitä enemmän pyrin realismiin,
sitä enemmän aloin epäillä ja se kaikki alkoi tuntua hölmöltä.
Tunsin itseni hölmöksi.
Jonkin ajan kuluttua poltin kaiken koulun uunissa.
Sitten hän katosi kokonaan.
Minä olen silti tässä.
Järjenvastaisesti.
Olen tässä ja meillä on töitä.
Tulisitko myöhemmin?
- Huonepalvelu. Aamiaisenne. - Hetki!
Pitää sulkea ovi.
Huomenta. Minä voin ottaa sen.
- Minä tuon. - Ei, pärjään.
- Nukuittehan hyvin? - Kyllä.
- Mitä aiotte tänään? - Improvisoin.
- Näytän taidegallerian. - Kiitos.
Ehkä joskus toiste. Kiitos.
- Hyvä niin. Nauttikaa. - Kiitos!
Ei saa häiritä.
Soveliaampi koko.
Teen parhaani. Ole hyvä.
En tarvinnut aamiaista.
Persialaisia keksejä.
Ne sulavat suussa.
- Saanko kysyä jotain? - Mitä vain.
Miten löysit pullooni?
Siinä tarina! Kolmas vankeuteni.
Kolme kertaa pullossa?
Olen typerä jinn.
Pidän naisten puheista. Pitää varoa.
- Miten jäit vangiksi? - Halusta.
Miten muutenkaan?
- Kuka se nainen oli? - Saba.
- Saban kuningatar? - Sukulainen.
- Oliko hän jinn? - Hänen äitinsä oli.
Onko se mahdollista?
Jinn voi naida kuolevaisen, mutta ei saada kuolematonta vesaa.
Aasi ja hevonenkin saavat muulin.
Miltä hän näytti?
Säärissä oli paksulti mustaa karvaa.
Muuten kuin muut, mutta hän oli Saba.
Hän taisi olla kaunis.
Ei kaunis vaan itse kauneus.
Olin kaikin tavoin vapaa.
Kävin hänen makuukammarissaan.
Saba...
Tunsin yhtä hyvin kuin naisorjat
hänelle autuaat kosketukset.
En ole koskaan halunnut ketään niin.
- Halusiko hän sinua? - Olin luotettu.
Salomo esti muun.
- Kuningas Salomo? - Siunattu.
Hän tuli kosiskelemaan.
- Eikö Saba mennyt Salomon luo? - Ei.
Pyhät kirjat sanovat muuta.
- Händel sävelsi siitä. - Olin siellä. Salomo tuli sinne.
Olet kuningatar, vapaa lintu.
Näet kaiken tasapuolisesti.
Miksi sitoa itsensä miehen petiin?
Rakas serkku, kukaan mies ei halua minua niin.
Salomo aloitti musiikilla.
Yritin kääntää Saban pään.
Kun hän käytti mehiläisvahaa
silotellakseen säärensä, tiesin hävinneeni.
Hoin silti, että keho oli kaunis
ja mieli vielä kauniimpi. Ja kestävämpi.
Hän uskoi ja päästi kyynelen.
Mies sai mahdottomia tehtäviä.
Etsi punaista silkkiä palatsista.
Arvaa äiti-jinnin salainen nimi.
Kertoa, mitä naiset haluavat eniten.
- Mahdotonta. - Ei Salomolle.
Hän puhui pedoille ja jinneille.
Muurahaiset löysivät silkin
ja ifrit kuiskasi äidin nimen.
Hän kertoi, mitä naiset haluavat.
Saba hämmästyi ja sanoi: "Totta".
Niinpä Saba toteutti miehen tahdon.
Naida hänet ja päästä hänen sänkyynsä.
Hän oli taikuri ja vangitsi minut voimasanalla messinkipulloon.
Saba ei vedonnut puolestani.
En ollut mitään hänelle.
Henki pullossa.
Minut heitettiin Punaiseen mereen, missä viruin 2500 vuotta.
Nukkumisen ohella mitä tehdään pullossa 2500 vuotta?
Jinn ei nuku.
Miten pärjäät?
Ensimmäiset sata vuotta manailin kohtaloani.
Rukoilin vapautta Boschkololta
ja kaikilta jumalilta, jotka tunsin.
Kun vastausta ei löytynyt,
muistelin elämäni tarinoita.
Kun ne oli kerrattu,
rukoilin ja raivosin taas.
Lopulta
huijasin itseäni.
Rukoilin, että saisin jäädä pulloon.
- Toimiko se? - Ettei halua mitään?
Että haluaa muka jäädä pulloon?
Ei. Jinnille se on kuin kuolema.
- Tiedätkö vastauksen? - Mitä naiset eniten haluavat?
Etkö tiedä? Jos et, en voi kertoa.
- Emme kaikki halua samaa. - En tiedä, mitä rouva haluaa.
Minulla on kaikki tarvittava.
Olen tyytyväinen.
Oletko vaimo? Leski? Äiti?
Ei lapsia, sisaruksia, vanhempia.
Minulla oli kerran aviomies.
- Mikä oli miehen luonne? - Luonne?
Aluksi se oli loistava.
- Ja lopuksi? - Tylsä tarina.
Mutta tarina.
Hyvä ymmärtää pitelijäänsä. Jatka.
Hyvä on.
Tunsimme nuoresta asti. Menimme nuorina avioon.
Aluksi nautimme toisistamme.
Vuodet kuluivat. Ja kuten käy,
se kaikki haihtui ja meistä tuli
- vähemmän. - Missä hän on?
Hackneyssä Emmeline Porterin kanssa.
Profeetta.
Hänestä en osannut lukea tunteita.
Lukea hänen tunteitaan.
Se, miten pääni toimii,
tuottaa vahvuuteni ja yksinäisyyteni.
Siksi kai pidän tarinoista.
Löydän niistä tunteita.
- Toivo miestäsi takaisin. - Ei.
Luulin, että surisin petosta,
mutta olinkin vapaa.
Olin kuin vanki, joka nousi tyrmästä valoon.
Avarruin oman elämäni tilaan. En voisi toivoa enempää.
Olet viisas nainen, Alithea.
Mutta kaikilla on haluja, vaikka ne olisivat piileviä.
Voi olla, mutta olen myös narratologi.
Se on ongelma. Iso ongelma.
Tiedän tarinat puijari-jinnistä,
joka manipuloi omaksi parhaakseen.
En ole sellainen. Olen kunniallinen. Toteutan sinun tahtosi.
Vaikka olisitkin, miten voit luottaa toivojaan?
Voitko luottaa minuun?
Toivon niin. Todella toivon.
Hassu tarina, jonka ehkä tiedät.
Kolme ystävystä merellä. He saavat taikakalan,
joka suo kullekin toiveen. Ensimmäinen haluaa kotiin ja katoaa.
Toinen haluaa lastensa luo ja katoaa.
- Kolmas kaipaa ystäviään. - Olisivatpa he täällä.
Aivan. Toivetarinoissa on aina varoitus.
Ne eivät koskaan pääty hyvin.
Me voimme välttää ansat.
Entä jos en toivo mitään?
Anteeksi?
- Entä jos en toivo? - Se olisi...
Se olisi... katastrofaalista!
Hyvä on.
Kerron seuraavasta vankeudestani.
Olen pelkkänä korvana.
En tiedä,
miten pulloni päätyi merestä
palatsiin Konstantinopolissa.
Siihen liittyi osmanisoturin tappo.
Imperiumin tuho.
Ja rakastunut tyttö.
Kuka sinä olet?
JINNIN UNOHDUS
Gulten eli orjana haaremin pihalla.
Kun ilmestyin tytölle, hän pyörtyi.
Sain herätellä häntä tovin.
Sanoin, että olen tuomittu pulloon.
- Kunnes sait kolme toivettasi. - Hän sai kolme toivettaan.
Tyttö kertoi olevansa rakastunut komeaan mieheen
ja toivoi vastarakkautta.
Tein nämä sinulle.
Tytön suosikki oli Mustafa. Prinssi Mustafa.
Suleiman Suuren vanhin poika ja kruununperijä.
Jos olisin tiennyt jatkon, Iblisin raivon uhallakin
olisin kääntänyt tytön pään.
Mutta ajattelematta otin pulloni ja loihdin hänelle öljyjä.
Saban käyttämiä hurmausöljyjä.
Käskin piilottaa pullon muilta.
- Menin Mustafan luo. - Gulten.
Kuiskasin tytön nimen.
Hän haetutti tytön luokseen.
Niin helppoa se oli.
Jinn on utelias ihmisten tavoista.
Joutoaikanani tutustuin palatsin juonitteluihin.
Eunukkien ja jalkavaimojen seassa näin Hürremin.
Nauravaisen.
Hänkin oli orja, josta oli tullut sulttaanin suosikki.
Suleiman Viisas näki vain hänet.
Hürrem halusi perijäksi omat poikansa, ei Mustafaa.
Hän käski muiden vakoilla prinssiä.
Hürrem osasi manipuloida.
Pelkäsin Gultenin puolesta.
Yritin varoittaa häntä,
mutta hän tiesi jo toisen toiveensa.
- Haluan tulla raskaaksi. - Mustafalle?
- Ei, älä. - Sitä minä haluan.
- Toteuta toiveeni. Nyt. - Odota.
Mikä virhe.
Koska sillä hetkellä Suleiman jää varjoon.
Soturien mukaan hän pehmeni.
Runot kiinnostivat valtaa enemmän.
Hürrem levitti kaappaushuhuja.
Mustafan hyväksi.
Prinssi oli valtapelin nappula.
Suleiman Suuri, Suleiman Valloittaja,
imperiumien valtias,
Suleiman isä, kohtasi ikävän valinnan.
Gulten ei halunnut olla näkymätön.
Hän kantoi tulevan sulttaanin poikaa.
Varoittelin,
mutta hän esitteli raskauttaan.
Pian haaremissa kuiskittiin.
Juonittelu kiihtyi.
Prinssi Mustafa tuli isänsä luo
vakuuttaakseen lojaalisuuttaan.
Sulttaani.
Isä...
Mykät odottivat häntä.
Hän huusi joukkojaan,
mutta hengitys loppui
hänen isänsä jousesta.
- He hakevat sinut. Toivo! - Miksi?
- Vielä yksi toive. - Miksi?
Gulten. Sinut tapetaan!
- Prinssi suojelee minua. - Ei auta.
- Esitä toive! - Hän rakastaa minua.
Gulten. Hän on kuollut!
Hänen tukijansa myös.
Hürrem hakee sinut.
"Toivo! Pelasta itsesi!"
Pari sanaa ja hän olisi ollut vapaa kantamaan lapsensa
ja minä päässyt jinnien pariin.
Mutta tappajat saivat hänet.
Aioin tuhota heidät, mutta Iblisin seuraaja esti.
Sinua ei haluta tänne.
Et voi muuttaa hänen tarinaansa.
Jos hän ei esitä toivetta, tuhoudut.
Gulten!
Hän ei toivonut pelastuakseen.
Ei toivetta pelastukseksemme.
Siinä olin... tai en ollut,
lähes vapautuneena,
kun kolmas toive ei tullut.
Puhuit naisesta, joka tuhoutui toiveidensa seurauksena.
Esittämätön toive tuhosi minut.
- Entä toinen toivoja? - Sitä toivoin.
- Sitten vapautuisit. - Ainoa toivoni.
- Olit näkymätön. - Kuin haamu.
Vaelsin näkymättömänä.
Ja vain Gulten tiesi pullosi piilon.
Se oli piinallista.
Yritin herättää jonkun huomion.
Voi tähdet, miten yritin. Seurasin tuoksua, askelia.
Huusin, jotta huomaisivat minut.
Tein sitä säälittävät sata vuotta.
Tahdonvoimani alkoi hiipua.
Ja sitten 1620 poika ja miekka toivat toivon.
KAKSI VELJESTÄ JA JÄTTITÄR
Murad! Murad!
Murad!
Poika vaistosi minut.
Sain hänet kiven luo.
Ibrahim!
Murad! Ibrahim!
Olin jo lähes heidän käsissään, kun äiti tuli.
Hän oli sulttaani Ahmedin leski.
Pojat olivat kruununperijöitä.
Säärikarvoista tiesin,
että Muradissa oli jinnien voimaa.
Päätin vetää hänet takaisin kivelle.
Mutta 11-vuotiaana hänestä tuli sulttaani Murad IV.
Asema vei hänet ulottuviltani.
20-vuotiaana hän lähti sotaan.
Kaukasukselle ja Mesopotamiaan.
Hän ei varonut edes omaa henkeään.
Pelkäsin, etten enää näe häntä.
Toivo on hirviö ja minä sen lelu.
- Kuoliko hän? - Ei taistelussa.
Istanbulissa äiti turvasi valtaa. Ja Ibrahimia.
Pikkuveljeä?
Hän oli suvun viimeinen.
Hänen piti saada poikalapsi.
Äiti lukitsi hänet häkkiin, joka oli vuorattu soopelilla.
- Hieno vankila. - Josta ei halua pois.
Poika turmeltui.
Hän uskoi, että läski tuo nautintoa.
Äiti etsi uhkeita kaunottaria
ja toi ne pojan sohvalle.
Se fetissi vaikutti kohtalooni.
- Miten niin? - Näet pian.
Murad palasi verisenä valloittajana.
Sota mädätti sielun.
Odotin, että hän olisi yksin vetääkseni hänet kivelle.
Anteeksi, mutta yksi kysymys. Oliko väliä, mitä mies toivoisi?
- Kyltymätön kun oli. - Ei.
Edes paha toive?
Ei, jos saisin vapauden. Hänellä oli muuta mielessään.
Hän uskoi olevansa voittamaton.
Kilpailijoista piti päästä eroon.
Miksi haaskata miekkaa?
Ibrahim.
Isoveli...
Hän on vauva.
Miten hän voisi hallita?
Äidin pitää estää se. Verenhimon tilalle
piti keksiä muuta.
Hän järjesti jatkuvan humalan.
Sitten hän kokeili jotain viekasta, josta saatat pitää.
Hän käski etsiä kaikkialta
parhaita tarinankertojia.
Se, joka ei vakuuttanut, pakeni tai tuhoutui.
Vain yksi osasi lumota hänet.
Lohduttaa kiehtovilla tarinoilla.
Hänen ainoa ystävänsä.
Ystävyydestä tuli rakkautta.
En voinut muuta kuin kuunnella,
sillä tarinat lumosivat minutkin.
Kun vanhus kuoli, kaikki pakenivat kaduille
peläten Muradin surua ja murhia.
Mutta hän vain istui, ulvoi ja joi.
Kärsivällisyyteni palkittiin.
Sain vihdoin hänen huomionsa
ja hänet salaiseen kylpyhuoneeseen.
Arvaan jo. Hän ei jaksa nostaa kiveä.
Ei edes avata lukkoa.
Hän joi itsensä ikiuneen.
Ja siinä minä olin, unohdettuna.
Kukaan ei kuullut minua. Kukaan ei aistinut minua.
Et voi kuvitella.
Itse asiassa voin.
Osaatko kuvitella sen yksinäisyyden?
- Sen musertavuuden? - Osaan.
Olemme olemassa vain, jos olemme todellisia muille.
Tämä on siis kohtalomme. Jos et toivo mitään,
olen ikuisesti näkymätön ja yksin.
Esitä toive.
Hartain toiveesi.
Sinuna olisin varovaisempi.
- Pääsit pullosta. - Kutakuinkin.
Taidat olla huijari.
Se olisi parempi. Työni olisi helpompaa,
mutta olen vain ääliö, jolla on ollut epäonnea.
Pitänee uskoa sinua.
Joten...
Tuliko Ibrahimista sulttaani?
Ibrahim piti pakottaa valtaistuimelle.
Äiti!
Hän nimitti jalkavaimon Damaskoksen kuvernööriksi.
Sokeripala oli Ibrahimin suosikki.
Hän oli vapaa ja löysi kylpyhuoneen.
Kylpyvesi valui yli ammeen.
Hän oli kömpelö ja liukastui
ja rikkoi kiven. Ja löysi pulloni.
Olisin voinut olla tyylikkäämpi,
mutta aloin kerjätä.
Tilanteeni on synkkä. Auta.
- Sinä haiset. - Auta.
Toivo jotain. Toivo mitä vain. Toivo kaikkea!
- Ei kieroa jinniä. - Mitä halajat?
Varmasti jotain! Toivo!
Sano se! Kerro! Heti!
"Olisitpa pullossa salmen pohjassa."
Nyt olen sinun käsissäsi.
- Emme pääse pakoon toisiamme. - Olen sinun armoillasi.
Toivominen
on vaarallista. Loputonta sotkua.
- Ei aina. - Kuten tarinoissasi.
Et muka ole huijari. Ja tämä on tarinamme.
En osaa kirjoittaa itseäni pois.
- Aivan. - Palaa pulloon.
Annan sen hyväuskoiselle. Ahneelle.
- En palaa pulloon. - Minä en toivo mitään.
Sitten joudun unholaan.
- Olet mahdoton. - Saan päänsäryn.
Hyvä on, esitän kolme toivetta.
- Ennen kuolemaasi? - Nyt heti.
Toivon, että päänsärkysi lähtee.
Kaksi. Toivon siemausta teetä.
Ja toivon yhtä tällaista.
- Pilkkaat minua. - Kolme vaaratonta toivetta.
Salomo vangitsi minut haluni takia.
Vapaudun suomalla sinun toiveesi.
Arvostan symmetriaa, mutta...
En keksi yhtäkään toivetta. Ja pyydät kolmea.
Oletko edes elossa?
Halun puute voi olla hienoa.
- Olet hurskas hölmö. - Miksi uhmata kohtaloa?
- Ja pelkuri. - Älä yllytä.
Kuka ihminen, enkeli tai jinn ei haluaisi jotain?
Mutta et sinä. Olet valehtelija!
Alan toivoa, ettemme olisi tavanneet.
Ei! Älä sano niin!
Noin on siis käynyt ennenkin.
- Ja se oli paha juttu. - Se oli.
Se oli katkeraa. Toiveista julmin.
Hölmöys vei taas voiton.
Olen täällä neron takia.
Kuka se oli tällä kertaa?
Zefir.
Harvinainen ihme ihmiskunnassa.
Naisen hupsuus toi sinut tähän.
Tämä on Zefirin seurausta.
Tätä tarinaa et kertonut.
En kerro sitä itsellenikään.
ZEFIRIN SEURAUS...
Zefir oli löytölapsi. Naitettiin 12-vuotiaana kauppiaalle.
Mies oli vanhempi ja kiltti,
jos vankina pitäminen on kilttiä.
Kaksi vanhempaa vaimoa eivät puhuneet Zefirille.
Palvelijatkin pilkkasivat häntä.
Hänellä ei ollut koulutusta.
Hän ei ollut kaunis ja oli vihainen tietämättä miksi.
Pulloni päätyi hänelle
miehen lemmenlahjana.
Kun mies oli tyydytetty, hän jäi yksin ja sai pullon auki.
Vaihe 1: Sähkömagneettiset aallot.
Vaihe 2: Utu.
Vaihe 3: Orgaanisia partikkeleita.
Vaihe 4: Elinten muodostuminen.
Hän ikään kuin odotti minua.
Näin heti, että hän oli fiksu. Hän näki, että janosin
vapautta ja juttelua. Kerroin tarinani
ja hän omansa aikaansaannoksillaan.
Hän oli kuin nero da Vinci,
jonka teorioista valtiaat puhuivat.
Taiteilija, jonka töitä ei nähty.
Häntä kalvoi käyttämätön valta.
Ehkä hän olikin noita.
Mutta jos hän olisi mies, hänen älyään arvostettaisiin.
Hän oli oppivainen ja arvasin ensimmäisen toiveen.
Haluan tietoa. Saada tietoa,
josta on hyötyä
ja joka on kaunista ja totta.
Täytin ilomielin sen toiveen.
Opetin historiaa, filosofioita, kieliä, runoutta.
Astronomiaa ja matematiikkaa.
Toin kirjoja ja tekstejä, jotka piilotimme pullokokoelmaan.
Aristoteles, punainen lasipullo.
Eukleides, vihreä.
Pythagoras, Spinoza. Minua ei tarvittu siihen.
Koko maailma oli siellä. Ja minä rakastuin häneen.
Onneni oli ilahduttaa häntä.
Nähdä hänen kukoistavan.
Ja hän kukoisti kaikin tavoin.
Hän alkoi vastustaa jopa miehensä vaatimuksia,
sillä hän oli oppinut lemmentaidot,
jotka vain jinn voi opettaa.
Mies halusi häntä pakkomielteisesti.
Oletko onnellinen?
Kun mies tuli, minä lähdin taivaille.
Näin vuoret, valtameret.
Pedot metsissä, missä kukaan ei käy.
Kun palasin, hän odotti minua.
Kerroin päivästäni. Hän pyörtyi ilosta ja pettymyksestä.
Miksei hän toivonut vapautta?
Jokin oli hänelle tärkeämpää.
Hän oli kehittänyt "matemaatikan".
Kielen, joka selitti tilan, ajan ja materian syntyä.
Hän oli luova ja rohkea, mutta yksi arvoitus ei ratkennut.
Hän halusi avata tajuntaansa.
Hän käytti toisen toiveensa.
Opetin häntä unelmoimaan jinnien tavoin, hereillä.
Niin hän löysi ratkaisut.
Hän selitti näkymättömiä voimia, sähkömagneettisia kenttiä.
Sitä, mistä jinnit on tehty.
- Oletko sähkömagneettinen? - Sinä olet maata, minä kytevä tuli.
Kun hän tuli raskaaksi, iloitsin,
koska se vahvistaisi meitä.
- Kantoiko hän lastasi? - Lasta.
Tulen ja maan lasta.
- Mikä meni pieleen? - Rakastin häntä.
Rakastin hänen kiihkoaan, raivoaan. Rakastin kykyäni ilahduttaa häntä.
Rakastin häntä enemmän kuin Sabaa.
- Enemmän kuin vapauttasi? - Kyllä.
Halusin pitää hänet, olla hänen vankinsa.
Ajatus vapaudesta inhotti minua.
Yritin estää kolmannen toiveen.
Jestas.
Sotkin kaiken.
Hänestä pidin häntä vankina kuten hänen miehensä.
Yritin hyvitellä.
Panin itseni pulloon.
Sinetöitäväksi. Hän sai valtaa.
En olisi mitään pullossa. Tekisin sen hänelle.
Se lepytti aina.
Paitsi viimeisen kerran.
Kuin äkillinen ukkospuuska hän alkoi itkeä ja sanoi...
"Voisinpa unohtaa tavanneeni sinut."
Ja niin kävi, saman tien.
Hän oli poissa, minä en.
Hän unohti minut.
Alithea, miten voi olla
virhe rakastaa jotakuta?
Minulla on toive.
Se voi olla liikaa pyydetty.
- Voinko toteuttaa sen? - Toivon niin.
- Onko se hartain toiveesi? - Varmasti.
Olen tässä rakastaakseni sinua.
Ja...
Toivon saavani vastarakkautta.
- Haluatko lemmenpeliä? - Sitäkin. Kaikkea sitä.
Antautuisitko sille?
Kyllä. Kyllä.
Haluan, että olemme yksin yhdessä.
Haluan tarinoiden rakkautta.
Haluan, että kaipaat kuin Sabaa
ja rakastat kuin neroa Zefiriä.
Minä haluan sitä.
Minut?
Sinut.
Sinä?
Minä.
Onko se liikaa? Onko se liikaa pyydetty?
Tule.
Mitä tehdä heränneelle kaipuulle?
Millä uskot, että rakastin jinniä?
Harva uskoisi minua.
Rakkaus ei ole järjen asia.
Se on kuin utua, ehkä unta.
Lumoudumme omista tarinoistamme.
Miten tietää, onko se todellista?
Onko se totta vai hulluutta?
Lähden tänään Lontooseen.
Tuletko mukaan?
Se ei ole helppo paikka nykyään, mutta parempi sinun kanssasi.
Tänne, kiitos. Kädet ylös.
Astukaa pois.
Mitä taskuissanne on?
Tyhjä pullo ja korkki.
- Pankaa läpivalaisuun. - Se voi särkyä.
Pankaa sinne.
Passi ja maihinnousukortti.
Se on särkyvä.
Se on suolasirotin.
- Ei! Ei läpivalaisua! - Lopettakaa.
Rouva.
Ei kiirettä.
Ilma on tunkkaista täällä.
Täynnä ääniä ja kiireisiä kasvoja.
Kuten pieni Einstein?
- Televisio ja antenneja? - Kyllä.
Kaikki surisevat yhtä aikaa. Pää alas.
Kuuletko kaiken sen?
Minä myös näen ja tunnen sen.
Olen transmitteri.
Eikö se ole liikaa?
Olen jinn. Osaan sopeutua.
- Totun äkkiä. - Hän palasi.
- Jonkun kanssa? - Puhuu taas itsekseen.
Hei, Clementine. Fanny.
- Oliko ongelmia? - Mitä ongelmia?
Ulkomaisista ystävistä.
Miksi tohtori tutkii muita, ei meitä?
- Nolottaako brittikulttuuri? - Ei.
Nolottaa, jos pelätään erilaista.
- Mitä tarkoitat? - Parjaa meitä.
- Sanot sinä. - Ulkonäkö ei ratkaise.
- Elintavat, usko. - Ja ruoka.
Ulkolaisia kaikkialla. Tuhomme.
- Luonnotonta. - Paikkansa kullakin.
- Se oli Herran tahto. - Potaskaa.
- Tiedettä. - Eläimillä on alueensa.
Ihmiset voivat asua missä vain.
- Se on mielipide. - Olet väärässä.
- En siedä tätä enää. - Tuota hullua ei voi ymmärtää.
En ole sanonut tätä ennen, mutta te olette säälittäviä.
- Suu kiinni! - Säälittäviä tolloja.
Paskanaama! Älä levitä murattiasi meille!
Miksi ärsyynnyn? Pitäisi sääliä heitä.
Tämä on kotini, pyhättöni.
Voisin toivoa heille...
- Se ei ole toive. - Tiedän.
Jinnini.
- Miten päiväsi meni? - Äänet ja tuoksut olivat sinun.
Olit kaikkialla.
Palaan pian.
- Kuka se voi olla tähän aikaan? - Hän.
Clem, Fanny.
Persialaisia keksejä.
Ne sulavat suussa.
Tässä on ystäväni.
Hän on tovin täällä.
Hei.
- Hei. - Hei.
Jinn kertoi, että jinnit kertovat tarinoita.
Tarinat luovat merkityksiä.
Sanoin, että samoin meille.
Kukin tarina on osa mosaiikkia.
Ja tämän murusen täytyy loppua.
Toive on varoittava tarina.
Miten se menee pieleen? Ehkä se meni jo.
He käänsivät selkänsä totuudelle.
Totuus odotteli varjoissa.
Jinn seurasi narratologia töihin.
Muuten hän tutki maailmaa.
Tänään oli upea päivä.
Näin vaikka mitä.
Ihminen katsoi toisen aivoihin
ja pysäytti fataalin vuodon.
Näin kiihdyttimen,
joka tutkii aineen ydintä.
Ja näin ison lautasen,
joka kuuntelee kuolleita tähtiä.
- Ihmiskunta on ihmeellinen. - Kiva, että ajattelet niin.
Kaikki nämä ihmeet kun minä olin Zefirin pullossa...
Alle 200 vuodessa.
Se on vain teknologiaa.
Edistyksestä huolimatta
olemme ymmällämme.
Kun emme hallitse kaaosta,
pelkäämme ja hätäännymme.
- Ja käännymme toisiamme vastaan. - Totta kai. Ihmiset ovat sellaisia.
Niin, tarina ei ikinä muutu.
Viha voittaa.
Se vahvistuu ja voittaa rakkauden.
Haluan puhua rakkaudesta.
- Te kaikki olette ristiriitaisia. - Kiitos.
Ihmiskunta, mikä arvoitus.
Te hamuatte pimeässä
ja paimennatte älynne loistoon. Aikamoinen tarina.
Odotan jatkoa.
- Tai loppua. - Sitäkin.
Kuolevainen ei tiedä, jinn ehkä.
Jinnillä on aikaa.
- Onnenpekka. - Ehkä.
Mutta te maasta tulleet
vangitsitte jinnin ja enkelin voimat.
Te ette tarvitse meitä. Ehkä me kuihdumme...
- Ja katoatte? - Niin.
- Siitä luennoin ja kirjoitin. - Tiedän.
Silti, siinä sinä olet.
Mahdottomani.
Niin.
Haloo?
Olen kotona!
Haloo?
Jinn?
Rakkaani?
Jinn?
Mitä tämä on?
Kuuletko minut? Jinn, sano jotain.
Yritä puhua minulle.
Toivon, että puhut minulle.
Minä nukuin.
Nukuin.
- Jinn ei nuku. - Mennään reippaalle kävelylle.
Valmistin meille ihmeellisen illan.
- Siitä tulee mahtava. Elämämme paras. - Lopeta!
Saan sähkömagneettiset kentät pois päästäni.
Mennään piknikille.
Soitetaan ukulelea.
- Minulle on paikka täällä. - Ne voimat eivät katoa.
Voitan ne, sinulle. Rakastan sinua.
- Kiitos yrityksestä. - Etkö usko?
Rakkaus on lahja, vapaasti annettu.
Sitä ei voi pyytää.
Huijasin meitä kumpaakin. Toiveeni
vei voimasi suoda se.
Minun olisi pitänyt tietää se.
En pilaa tätä taas.
Jos tämä maailma ei ole sinulle,
toivon että palaat omaasi.
Missä ikinä se on.
Käsiteltävä varoen.
Kolme vuotta myöhemmin.
Jinnit kertovat toisilleen tarinoita.
Tarinat luovat merkityksiä...
Sähkömagneettinen jinn.
Äiti!
Tule tänne. Tuo ei ole äiti.
Kolmen tuhannen vuoden kaipuu.
Näittekö?
Hän kävi aika ajoin. He nauttivat joka hetkestä.
Ääniaalloista huolimatta
hän viipyi aina liian pitkään,
vaikka toinen rukoili lähtemään.
Hän lupasi palata naisen elinaikana.
Naiselle se riitti.
Perustuu A. S. Byattin novelliin.
Suomennos: Jaana Wiik Scandinavian Text Service