TRE TUSEN ÅRS LENGSEL.
Navnet mitt er Alithea.
Historien min er sann.
Men du tror den nok enklere om jeg forteller den som et eventyr.
Så... Det var en gang,
da mennesker fløy over himmelen på metallvinger.
Da de brukte svømmeføtter og gikk på havbunnen.
Da de hadde glassplater som kunne spille kjærlighetssanger.
Da var det en kvinne, passende lykkelig og alene.
Alene etter eget valg. Lykkelig, for hun var selvstendig
og hadde gjort sitt lærde sinn til sitt levebrød.
Historier var hennes fag.
Hun var narratolog og søkte sannheten i menneskenes historier.
Derfor dro hun til fremmede land en gang eller to i året.
Til Kina, Sydhavet og Levantens tidløse byer.
Der folk som henne samles for å fortelle historier om historier.
- Denne veien. - Unnskyld?
- Denne veien, dame. - Kan du slippe?
Istanbuls mysterier.
Alithea! Alithea!
- Velkommen! - Günhan!
- Min kjære venn. - Så vidunderlig.
- Dette er Amina. - Fra British Council.
Den mannen på flyplassen som grep bagasjen min, så du ham?
- Hvem? - Han stakk av da du kom.
Liten. I lammeskinnsjakke.
Med rosa krage.
Interessant.
Han var varm å røre ved.
- Illeluktende. - Kanskje han var en djinn.
- Sannsynligvis pirattaxisjåfør. - Med for mye parfyme.
Så, professor, tror du på djinner?
Jeg tror det fins noen som trenger å tro på dem.
- Inkludert meg? - Djinner. Spøkelser.
Romvesener. Og alt annet.
Hotellet har sørget for en flott overraskelse.
Agatha Christie-rommet. Det var her hun skrev "Orientekspressen".
Hvordan forklarer du tordenvær
om du ikke kan måle og modellere værdata?
Hvordan forklarer vi årstidene, høst, vinter, vår og sommer,
om du ikke vet at Jorden kretser rundt solen med en helning?
Alt var et mysterium.
Årstidene, tsunamier, sykdom fra mikrober.
Hva annet kunne vi gjøre enn å ty til historier?
Som dr. Binnie har forklart,
var historier vår eneste måte å gjøre verden forståelig på.
Nettopp, vi ga navn til kreftene bak alle undre og katastrofer
ved å fortelle hverandre...
- Ved å fortelle hverandre historier. - La meg vise dere.
Vi fortalte om spesifikke, mektige, relaterbare guder
som finnes i alle kulturer og mytologier,
fra grekerne til romerne til vikingene og så videre.
Etterkommerne av Zeus, Poseidon, Athena, Thor, hele gjengen,
kommer selv i dag til uttrykk.
Dette er levningene av dem.
Spørsmålet gjenstår, hva er deres hensikt?
Hvorfor trenger vi dem nå?
Det er myter og det er vitenskap.
Mytologi er det vi visste den gang.
Vitenskap er det vi vet så langt.
Før eller siden vil våre skapelsesberetninger erstattes
av vitenskapens narrativ. Møysommelig vitenskap.
Og alle guder og monstre mister sin opprinnelige hensikt
og reduseres til metaforer.
Vrøvl!
Alithea!
- Alithea. - Hva skjedde?
Jeg vet ikke, hun falt bare om.
Kjære vene.
- Kjære vene. - Går det bra?
- Bør du ikke oppsøke lege? - Hvorfor? Jeg har det fint.
Er du sikker?
Det er ikke noe i veien med meg utover det normale.
- Ingen grunn til oppstandelse. - Så, hva skjedde der?
I det siste har fantasien min løpt litt løpsk.
Den overrumpler meg. Jeg tror det er en advarsel.
Mot hva?
Mot å hvile på laurbærene. Jeg må holde meg på tærne.
Den manifesterer seg av og til, jeg prøver å ikke gjøre motstand.
Den tar styringen en stund, så trekker den seg tilbake.
- Hva trekker seg tilbake? - Det er irrasjonelt. Glem det.
- Du oppfører deg som et barn. - Jeg er faktisk et barn.
Om skjebnen eksisterer, kan vi unnslippe den?
Hvem vet? Men jeg kan sikkert si dette:
I Istanbuls store basar er det 62 gater og 4000 butikker.
Og i én av de butikkene er det tre rom.
I det minste rommet var det en haug usorterte ting.
Gamle og nye.
Fra bunnen av den haugen valgte jeg et minne fra turen.
- Vet du hva dette er? - Jeg er ikke helt sikker.
Kanskje en nattergals øye. Rundt 1845 var det glassblåsere i Incirköy.
De var berømte for dette mønsteret.
Det er en gave fra meg. Velg noe mindre trist.
Om den er nattergalens øye, kan man verifisere det?
Om den er ekte, kan man se blod fra glassblåserens lunger i den.
Men dette er nok en nyere kopi.
Den er brannskadet, velg noe annet.
Nei takk, Günhan. Jeg liker den.
Hva den nå er, har den nok en interessant historie.
- Hallo? - God morgen, dr. Binnie.
- Hvordan vil De ha eggene deres? - Bløtkokte.
- Med ristet brød? - Ja. Uten skorpe.
- To egg? - Bare ett. Takk.
Nå skal jeg lukke øynene og telle til tre.
Etter det vil jeg være takknemlig om du er vekk.
En. To.
Tre.
Fire. Fem.
Seks. Syv. Åtte.
Ni. Ti.
Du snakker vel ikke engelsk?
Tysk? Spansk?
Gresk?
Snakker du Homers greske språk?
Jeg lærte litt på universitetet.
Frykt meg ikke. Men du skal heller ikke ta lett på meg.
Jeg står i gjeld til deg fordi du satte meg fri.
Derfor må jeg gi deg tre ønsker.
Det er lover som ikke kan brytes.
Tre er tre. Et tall med stor kraft.
Du kan ikke ønske deg utallige ønsker.
Ja, jeg kjenner til konseptet.
Du kan heller ikke ønske evig liv. Du er dødelig av natur.
Jeg er udødelig.
Jeg kan ikke forlate synder eller gjøre ende på alle lidelser.
Jeg er kun en djinn.
- Det er jo rimelig. - Slik er begrensningene.
Hva er det for et lite menneske?
Han er... en
magiker. Han leder oss gjennom tiden.
- Einstein. - Einstein. Har du fanget ham?
Nei. Det er vitenskap.
- Fjernsyn. - Fjernsyn.
Bølger av lys og lyd.
- Sendere. - Sendere.
Jeg vet ikke hvordan det fungerer. Jeg er litteraturviter.
Vi vet ikke så mye.
Jeg er en djinn med moderat kraft, men jeg forstår disse sendingene.
- Du har lært å snakke mitt språk. - Engelsk er ganske enkelt.
Dets regler kan raskt læres.
Vil du ha denne lille Albert?
- Nei, sett ham tilbake. - Jeg kan utvide ham.
- Sett ham tilbake. - Er det et ønske?
Nei, det er din plikt.
Så, hva vil du ønske deg?
Hva begjærer ditt hjerte?
Nå, vi må ikke forhaste oss.
Jeg må gå langsomt frem.
Jeg har all verdens tid.
Fortell meg om deg selv.
Jeg heter Alithea Binnie. Jeg er i Tyrkia på en konferanse.
- Og jeg drar hjem i morgen. - Og?
Og jeg har noe å tilstå.
- Noe jeg aldri har sagt til noen. - Utmerket.
Da jeg var ung, var det en gutt.
- Din første elsker? - Nei, han var ikke av kjøtt og blod.
- En djinn? - Nei.
Den gang gikk jeg på en skole for jenter.
Flokker av jenter.
Jeg er foretrekker av natur å være alene.
Og denne gutten, Enzo,
han kom til meg ut av en tomhet. Ut av et behov for å fantasere.
Han fortalte meg historier på et språk som kun vi to forsto.
Han forsvant når jeg hadde hodepine.
Men han var alltid nær når jeg ble lammet av astma.
Han var som den lille Albert du ikke ville la meg gi deg.
- En emanasjon? - Kun ut fra et fravær.
Jeg var redd han ville forsvinne, så jeg skrev ham ned.
Jeg fylte en notatbok med fakta.
Men jo mer realisme jeg forsøkte å få inn i det,
dess mer begynte jeg å tvile, det begynte å føles dumt.
Jeg følte meg dum.
Så, til slutt brant jeg alt i fyrrommet på skolen.
Etter det forsvant han.
Og likevel er jeg her.
Mot enhver fornuft, ja.
Jeg er her, og vi har arbeid å gjøre.
Kan du komme igjen senere?
- Det er frokosten, dr. Binnie. - Et øyeblikk.
Døren må lukkes.
God morgen. Jeg kan ta det.
- La meg. - Nei, jeg klarer det.
- Utmerket. Har De sovet godt? - Ja, det har jeg.
- Hva er planene i dag? - Jeg skal improvisere.
- Jeg viser Dem gjerne et galleri. - Så vennlig, takk.
Kanskje en annen gang. Ha en fin dag.
- Utmerket, velbekomme. - Takk.
IKKE FORSTYRR
En mer praktisk størrelse.
Jeg gjør det jeg kan for å passe inn. Vær så god.
Jeg trengte ikke å bestille frokost.
Det ernan-e nokhodchi. Kikerter, nelliker, pistasj.
De smelter i munnen.
- Kan jeg spørre om noe? - Hva som helst.
Hvordan endte du opp i flasken min?
Det er litt av en historie. Det var mitt fjerde fangenskap.
Har du vært fanget tre ganger?
Jeg er en djinn, men også en idiot
som er svak for samtaler med kvinner. Jeg må passe meg.
- Hvordan ble du fanget? - På grunn av begjær.
Hvordan ellers?
- Hvem var hun? - Saba.
- Dronningen av Saba? - Hun var min slektning.
- Var hun en djinn? - Moren hennes var.
Er det mulig?
Djinner og dødelige kan gifte seg, men ikke få et udødelig avkom,
akkurat som et esel og en hest får et muldyr.
Hvordan så hun ut?
Bortsett fra et tykt lag sorte hår på bena hennes,
så hun ut som et menneske, men hun var Saba.
Det sies at hun var vakker.
Hun var ikke vakker, hun var selve skjønnheten.
Jeg var fri på alle måter.
Jeg gikk inn og ut av sovekammeret hennes.
Saba...
Jeg visste like godt som hennes kvinnelige slaver
hvordan jeg fikk henne til å skjelve av glede.
Aldri har jeg begjæret noen slik.
- Og hun begjærte deg? - Jeg var hennes fortrolige.
Og mer, var det ikke for Salomon.
- Kong Salomon? - Velsignet være hans minne.
Han krysset ørkener for å kurtisere henne.
- Kom hun ikke til ham? - Nei. Aldri.
Men det sier de hellige bøkene, historiene og maleriene.
- Händel skrev musikk om det. - Jeg var der. Salomon kom til henne.
Du er dronning og fri som fuglen.
Du ser med rettferdighet på alt.
Hvorfor binde deg til en manns seng?
Kjære fetter, ingen mann kan forføre meg slik.
Han begynte med musikk.
Jeg gjorde alt jeg kunne for å snakke henne ut av det.
Men da hun brukte duftende bivoks
til å fjerne hårene fra bena, visste jeg at jeg hadde tapt.
Men som en tåpe sa jeg at kroppen hennes var vakker,
men at sinnet hennes var vakrere. Og det ville holde lenger.
Hun var enig og felte en tåre.
Hun ga ham tilsynelatende umulige oppgaver.
Han skulle finne en viss rød silketråd i palasset.
Gjette hennes djinn-mors hemmelige navn.
Fortelle henne hva kvinner ønsker mest.
- Det lyder umulig. - Ikke for ham.
Han kunne snakke med dyr og djinner.
Han fikk noen maur til å finne silketråden,
og en ifrit hvisket morens navn.
Og han fortalte henne hva kvinner ønsker mest.
Hun ble forbløffet og sa til ham at han hadde rett.
Så ga hun ham det han ønsket mest.
Det var å vie og gå til sengs med henne.
Han var en stor magiker og fanget meg i en messingflaske.
Hun ba aldri på mine vegne.
Jeg betød ingenting for henne.
Et åndedrag i en flaske.
Så ble jeg kastet ut i Rødehavet, hvor jeg lå maktesløs i 2500 år.
Utover å sove, hva gjør en i en flaske i 2500 år?
Djinner sover ikke.
Hvordan klarte du deg, da?
De første 100 årene var jeg rasende på min skjebne.
Jeg ba til Boschkolo om frihet, og da det feilet,
ba jeg til alle guder jeg kjente og ikke kjente.
Da mine bønner stadig ikke ble hørt,
tilbragte jeg tiden i våkne drømmer, i mitt livs historier.
Da jeg hadde vært gjennom dem flere ganger,
gikk jeg tilbake til bønn og raseri.
Og så, til sist,
narret jeg meg selv.
Jeg ba om å forbli i flasken.
- Virker det? - Å lengte etter intet?
Å late som en ønsker å være fanget i en flaske?
Nei. For en djinn er det nærmest som å dø.
- Vet du svaret på spørsmålet? - Hva kvinner ønsker?
Vet ikke du det? For da kan jeg ikke si det.
- Vi ønsker vel ikke alle det samme? - Jeg vet ikke hva du lengter etter.
Jeg har alt jeg trenger.
Jeg kan si at jeg er tilfreds.
Si meg, er du noens kone? Enke? Mor?
Jeg har ingen barn, søsken eller foreldre.
Jeg hadde en gang en mann.
- Hvilket inntrykk ga denne mannen? - Inntrykk?
Først var det strålende.
- Og til sist? - Det er ikke mye til historie.
Men dog en historie. Din historie.
Det er alltid klokt å forstå dem som har makt over deg. Fortell.
Greit.
Vi møtte hverandre som unge, vi giftet oss tidlig.
I begynnelsen nøt vi hverandres sinn og kropper.
Årene gikk komfortabelt, og så, som jo skjer,
forduftet det hele, og vi ble...
- Noe mindre. - Og hvor er han?
Han er i Hackney med Emmeline Porter.
Profeten.
Han sa til meg at jeg var ute av stand til å lese følelser.
Jeg var ute av stand til å lese hans.
Måten hjernen min fungerer på
er kilden til både min styrke og min ensomhet.
Det er nok derfor jeg liker historier.
Jeg finner følelser gjennom dem.
- Du kan ønske å få ham igjen. - Nei. Nei, nei. Nei.
Jeg trodde jeg ville sørge over tapet og sviket, men
jeg følte meg faktisk fri.
Jeg var som en fange som kom ut i solen.
Jeg vokste ut i mitt eget liv. Jeg kan ikke ønske noe mer.
Du er en vis og forsiktig kvinne, Alithea.
Men vi har alle noe vi begjærer, selv om det er skjult for oss.
Det er godt mulig, men jeg er også narratolog.
Og det er et problem. Et stort problem.
Jeg kjenner alle historiene om luring-djinner,
som manipulerer ønsker til deres egen fordel.
Jeg er gudfryktig og hederlig. Jeg skal kun oppfylle dine ønsker.
Selv om det er sant, hvordan kan du stole på de som ønsker?
Hvordan vet du at du kan stole på meg?
Det håper jeg at jeg kan. Det håper jeg virkelig.
Det er en artig historie, en du sikkert har hørt.
Tre venner i en båt på havet, de får en magisk fisk.
Den gir dem et ønske. Den første vil hjem til kona og forsvinner.
Den andre ønsker å leke med barna sine, han forsvinner.
- Den tredje: "Jeg savner vennene." - "Jeg ønsker de var her."
Nettopp, alle historier om ønsker er til skrekk og advarsel.
Ingen slutter lykkelig, ikke engang de som skal være vitser.
Vi skriver denne historien, vi kan unngå alle fallgruvene.
Hva om jeg ikke ønsker meg noe?
Unnskyld?
- Hva om jeg ikke ønsker noe? - Det vil være...
Det vil være... katastrofalt!
Greit.
Jeg må fortelle deg om mitt neste fangenskap.
Jeg er lutter øre.
Jeg vil aldri få vite
hvordan flasken min kom opp fra Rødehavets bunn
og til et palass i Konstantinopel.
Men jeg tror det involverte drapet på en ottomansk kriger.
Et imperiums fall.
Og en forelsket kvinne.
Hvem er du?
EN DJINNS GLEMSEL
Gülten levde som slave i haremets gård.
Da jeg dukket opp, besvimte hun.
Jeg hadde store vanskeligheter med å vekke henne.
Jeg forsikret henne om at jeg intet ondt ville, for jeg var fanget.
- Til du fikk dine tre ønsker. - Til hun fikk sine.
Hun, stakkars, fortalte at hun var forelsket i en vakker mann.
Hun ønsket å oppnå hans gunst.
Jeg har laget disse til deg.
Den hun elsket var Mustafa. Prins Mustafa.
Süleyman den mektiges eldste sønn og sannsynlige tronarving.
Hadde jeg visst hva som ville skje, ville jeg risikert Iblis' vrede
for å få henne til å ønske noe annet.
Men tankeløst tok jeg flasken min og tryllet frem oljer til henne.
Fortryllelsesoljer, som en gang kun var brukt av Saba.
Jeg ba henne gjemme flasken, så den ikke skulle falle i andres hender.
- Jeg gikk til Mustafa. - Gülten.
Jeg hvisket navnet hennes.
Han kalte på henne.
Det var så enkelt.
Som djinn er jeg evig nysgjerrig hva angår mennesker.
Når jeg hadde tid, oppsøkte jeg palassets intriger.
Blant eunukker og konkubiner så jeg Hürrem.
Den leende.
Hun var også en slave, som var blitt sultanens yndling.
Süleyman den vise hadde kun øyne for henne,
og hun ønsket tronen til sine egne sønner fremfor Mustafa.
Derfor overvåket hun prinsen med mange nysgjerrige øyne.
Da jeg så at Hürrem manipulerte så mesterlig,
fryktet jeg at Gülten ville bli fanget i hennes spinn.
Jeg forsøkte å advare henne
men hun hadde allerede bestemt sitt andre ønske.
- Jeg vil bli gravid. - Med Mustafa?
- Nei. - Jo, jeg vil.
- Oppfyll ønsket mitt. Nå. - Vent. Vent.
For en feil.
For samtidig blir Süleyman, velsignet være, underminert.
Krigerne hans mener han blir svak.
Mer interessert i poesi enn i å herske.
Hürrem sprer ryktet om at militæret vil avsette ham
og erstatte ham med Mustafa.
Prinsen er nå blitt en brikke i maktspillet.
Süleyman den mektige, Süleyman Erobreren,
beskytter og erobrer av imperier,
faderen Süleyman, sto overfor et hjerteskjærende valg.
Gülten så på sin side ingen grunn til å forbli usett.
Hun bar jo på den kommende sultanens sønn.
Tross mine advarsler
viser hun frem sine struttende bryster og mage.
Snart spredte ryktene seg i seraglioen.
Planene får ben å gå på.
Prins Mustafa går uskyldig til sin far
for å forsikre ham om sin lojalitet.
Min sultan.
Far...
De stumme venter på ham.
Han ropte på sine janitsjarer, som elsket ham,
men hans stemme og åndedrett ble kvalt
av strengen fra hans fars bue.
- De kommer etter deg. Ønsk deg noe! - Hvorfor det?
- Ønsk deg noe. - Hvorfor?
Gülten. De dreper deg!
- Prinsen beskytter meg. - Han kan intet gjøre.
- Ønsk deg noe! - Han elsker meg.
Gülten. Han er død!
Død! Sammen med alle som holdt av ham.
Hürrem kommer etter deg.
"Ønsk deg noe! Redd deg selv, Gülten!"
Bare noen ord, og hun kunne vært fri til å få sitt barn i sikkerhet.
Og jeg kunne vendt hjem til djinnenes rike.
Men hun løp inn i mordernes hender.
Jeg skulle til å stoppe dem da en Iblis-kultist stoppet meg.
Du er ikke velkommen her.
Du kan ikke skrive om hennes historie.
Om hun intet ønsker, er du fortapt.
Gülten!
Hun ønsket ikke noe for å redde seg selv.
Ikke noe for å redde oss.
Så... der var jeg, eller var jeg ikke, om du vil,
så nær å bli satt fri, men bundet til denne verden
av fraværet av et tredje ønske.
Du har nå fortalt en historie om en kvinne fortapt på grunn av ønskene.
Men at hun ikke ønsket gjorde også meg fortapt.
- Kan en annen ønske isteden? - Det håper jeg.
- Og da blir du endelig fri? - Det er mitt eneste håp.
- Men du ble gjort usynlig. - Som et spøkelse.
- Jeg vandret usett omkring. - Og flasken din.
Den lå gjemt under stenen, og kun den døde Gülten visste det.
Ja, det skapte vanskeligheter.
Jeg forsøkte å få oppmerksomheten til enhver som kunne hjelpe meg.
Som jeg forsøkte, jeg fulgte alle jeg fikk ferten av.
Jeg ba og skrek, jeg gjorde alt for å få deres oppmerksomhet.
I hundre år gjør jeg dette på det ynkeligste vis.
Med hvert mislykket forsøk svinner viljen min hen.
Og så, i 1620, vekkes et håp i form av en gutt med et sverd.
TO BRØDRE OG EN KJEMPEKVINNE
Murad! Murad!
Murad!
Av en eller annen grunn kan gutten fornemme meg.
Jeg kan lokke ham til stenen.
Ibrahim!
Murad! Ibrahim!
Idet jeg er i ferd med å bli satt fri, finner moren dem.
Hun er Kösem, sultan Ahmed den førstes enke.
Guttene er tronarvinger.
Når jeg ser hårene på bena hans, vet jeg
at Murad bærer på djinnenes kraft.
Jeg følger ham overalt for å lokke ham tilbake til stenen,
men som 11-åring inntar han tronen som sultan Murad 4.
Midt i alle hoffets intriger er han som tapt for meg.
Som 20-åring fører han sin hær i krig.
Han kjemper sammen med sine menn i Kaukasus og Mesopotamia.
Det går historier om hans skjødesløshet.
Jeg er redd jeg aldri vil se ham igjen.
Håp er et uhyre, Alithea, og jeg er dets leketøy.
- Så han døde? - Ikke på slagmarken.
I Istanbul må Kösem beskytte både tronen og Ibrahim.
- Lillebroren? - Ja.
Han er den siste i sin slekt.
Han er nødt til å få en sønn.
Så Kösem låser ham inn i et bur foret med sobelskinn.
- Litt av et fengsel. - Et han aldri vil forlate.
Han blir kraftig korrumpert.
Han mener at størrelsen på kjødet øker nytelsen.
Kösem finner formfulle skjønnheter
og fører dem til sofaen hans.
Min skjebne tar en vending på grunn av den fetisjen.
- Hvordan da? - Det får du se.
Murad vender hjem som en blodstenkt erobrer.
Krigen hadde forråtnet sjelen hans.
Jeg venter til han er alene, jeg vil lokke ham til stenen.
Unnskyld, men jeg har et spørsmål. Spilte hans ønskes natur en rolle?
- Han var jo så umettelig. - Nei.
Ikke engang et ondt ønske?
Ikke om det ga meg min frihet. Men han har annet å tenke på.
Han tror han er uovervinnelig.
For å herske uavbrutt må han kvitte seg med alle rivaler.
Hvorfor ofre ditt sverd, min løve?
Ibrahim.
Storebror...
Han er et lite barn.
Hvordan skal han kunne herske?
Kösem må stoppe ham. Hun må distrahere ham
med andre nytelser.
Først sørger hun for at han er konstant full.
Og så prøver hun noe utspekulert, noe du kan like.
Hun finner, fra alle imperiets hjørner,
de beste historiefortellerne.
De som ikke er overbevisende, flykter eller blir hans ofre.
Kun én kan trollbinde ham.
Én som kan berolige ham med historier og fenge ham.
Dette er hans eneste venn.
Og vennskapet blir til kjærlighet.
Siden det ikke er noe jeg kan gjøre, lytter jeg,
for jeg elsker også å fortape meg i historiene hans.
Når den gamle dør, flykter alle i palasset ut i gatene,
for de frykter at Murads sorg vil føre til nye mord.
Men han bare sitter der og hyler og drikker til han er tom.
Og min tålmodighet blir belønnet.
For i den tilstanden kan jeg få hans oppmerksomhet
og lokke ham tilbake til det hemmelige badet.
Jeg vet hva som vil skje, han er for svak til å løfte stenen.
Han kunne ikke engang løfte slåen.
Så han drikker seg i hjel.
Og der er jeg, fortapt i glemselen.
Ingen kan høre min stemme, ingen kan kjenne, frykte eller fornemme meg.
Du kan ikke forestille deg det.
Det kan jeg faktisk.
Kan du forestille deg den ensomheten?
- Hvordan den kan overvelde deg? - Det kan jeg.
Vi eksisterer kun om vi er virkelige for andre, enig?
Da er dette vår skjebne, Alithea. Hvis du ikke ønsker deg noe,
vil jeg være fanget mellom to verdener, usett og alene, for alltid.
Ønsk deg noe, Alithea.
Det ditt hjerte begjærer.
Jeg ville vært mer forsiktig, om jeg var deg.
- Du fant jo en vei ut. - Mer eller mindre.
Jeg tror du er en luring.
Det ville vært langt bedre, langt enklere.
Men jeg er kun en idiot som har vært ekstraordinært uheldig.
Jeg må ta deg på ordet.
Så?
Blir Ibrahim sultan?
Ibrahim må tvinges til å innta tronen.
Mor!
Han utnevner en av sine konkubiner til guvernør av Damaskus.
Hennes navn er Sukkerbit, hans favoritt.
Var hun ikke fri, ville hun ikke funnet det hemmelige badet.
Hadde hun ikke tatt et bad, ville vannet ikke flommet ut.
Hadde hun ikke vært klossete, ville hun ikke glidd
knust stenen og funnet flasken min.
Jeg burde oppført meg mer verdig.
Men jeg tryglet skamløst.
Kjære frue, jeg er i knipe. Du må hjelpe meg.
- Du lukter. - Hjelp meg.
Ønsk deg noe. Hva om helst.
- Ikke av en svikefull djinn. - Er det ikke noe du begjærer?
Det må det være. Ønsk deg noe!
Si noe! Kom igjen!
"Jeg ønsker at du var i flasken på bunnen av Bosporosstredet."
Og så har jeg nå falt i dine forsiktige hender.
- Vi kan ikke unnslippe hverandre. - Jeg lever på din nåde.
Dette med å ønske,
det er risikabelt. "Jeg ønsker" fører at alt rakner.
- Ikke nødvendigvis. - Det er sånn i historiene dine.
Du sier at du ikke er en luring, at vi to skriver denne historien.
Men jeg kan ikke skrive meg ut av den.
- Korrekt. - Du kan hoppe tilbake i flasken.
Så gir jeg den til noen mer lettlurt, desperat, grådig.
- Jeg vil ikke tilbake i flasken. - Jeg vil ikke ønske meg noe.
Da sender du meg til glemselen.
- Du er umulig. - Du gir meg hodepine.
Greit, hør her. Jeg skal komme med tre ønsker.
- Før du dør? - Akkurat nå. Klar? En:
Jeg ønsker at hodepinen forsvinner.
To: Jeg ønsker meg en slurk te.
Og jeg ønsker meg en av disse.
- Du håner meg. - Tre teoretisk sett trygge ønsker.
Salomon fanget meg fordi jeg ytret mine inderligste begjær.
Jeg slipper kun fri ved å oppfylle dine.
Jeg setter pris på symmetrien, men hør her.
Jeg kan ikke komme på ett ønske, og du vil ha tre.
Er det liv i deg? Er du i live?
I visse kulturer er fravær av begjær verdsatt.
- Du er en from tåpe. - Hvorfor friste skjebnen?
- Og du er en kujon. - Ikke provoser meg.
Det er ikke et menneske, en engel eller en djinn som vil avslå dette,
men jeg ender med den ene som påstår å ikke ønske noe. Løgner!
Jeg begynner å ønske at vi aldri møttes.
Nei! Det må du ikke si!
Så, det har skjedd deg før.
- Og det var ille. - Det var det.
Det var bittert. Det var det grusomste ønske.
Nok en gang ble tåpelighet din bane.
Jeg er her på grunn av et geni.
Hvem var det denne gangen?
Hun het Zefir.
Et sjeldent under blant mennesker.
Men hennes dårskap førte deg hit.
Jeg endte opp i denne på grunn av Zefir.
Det er historien du har vegret deg for å fortelle meg.
Jeg har vegret meg for å fortelle den til meg selv.
ZEFIRS KONSEKVENSER...
Zefir var hittebarn. 12 år gammel ble hun giftet med en kjøpmann.
Han var langt eldre enn henne og vennlig,
om en mener det er vennlig å holde noen fanget.
Hans to eldre koner likte henne ikke og sa ikke et ord til henne.
Selv tjenerne hånet henne.
Hun kjente ikke etikette og var ikke skolert.
Hun var ingen stor skjønnhet og var sint uten å vite hvorfor.
Skjebnen førte min flaske til henne
som en kjærlighetsgave fra ektemannen.
Da hun hadde tilfredsstilt ham, var hun alene og klarte å åpne den.
Første fase Elektromagnetiske bølger.
Andre fase Damp.
Tredje fase Organiske partikler.
Fjerde fase Organene dannes...
Det var som om hun ventet på meg.
Jeg så at hun var skarp og hun så at jeg var desperat
etter frihet og samtale. Jeg fortalte henne historien min.
Og hun avslørte seg selv til meg via tingene hun hadde laget.
Hun kunne blitt husket som geniet da Vinci,
hvis teorier om flyvning var på sultaners og kongers lepper.
Hun var en dyktig kunstner, men ingen så verkene hennes.
Hun sa at hennes ubrukte potensial fortærte henne.
Hun trodde hun var en heks.
Men om hun var en mann, ville intellektet hennes blitt anerkjent.
Hun tørstet etter viten og jeg visste hva hennes første ønske ble.
Jeg ønsker meg kunnskap. All kunnskap
som kan være til nytte,
som er vakker og sann.
Det var meg en glede å oppfylle det ønsket.
Jeg lærte henne historie, filosofi, språk, poesi.
Jeg lærte henne astronomi, matematikk. Hun elsket det.
Jeg ga henne bøker og skrifter, som vi skjulte i flaskesamlingen.
Hun kunne påkalle Aristoteles fra den røde flasken.
Eller Euklid fra den grønne.
Pytagoras, Spinoza, uten behov for min hjelp.
Vi hadde hele verden i rommet hennes, og jeg falt for henne.
Min lykke var å glede henne.
Å se henne blomstre.
Og hun blomstret på alle måter.
Hun begynte å motsette seg sin ektemanns krav om underkastelse.
Hun hadde lært kjærlighetsferdigheter
som man kun tilegner seg ved å elske med en djinn.
Disse lystene ble en besettelse for henne.
Er du lykkelig?
Da han kom til henne, forlot jeg rommet og fløy opp på himmelen.
Jeg så fjellene, havene.
Jeg så dyrene i skogen der ingen mann tør sette sin fot.
Da jeg kom tilbake, ventet hun på meg.
Jeg fortalte om min dag, og hun besvimte av glede og skuffelse.
Hvorfor ønsket hun seg ikke frihet?
Noe var viktigere for henne.
Hun hadde utviklet en matematikk,
et språk som kunne forklare hvordan tid, rom og materie oppsto.
Hun var kreativ og modig, men den gåten kunne hun ikke løse.
Hun trengte nøkkelen til sin egen persepsjon.
Så hun brukte sitt andre ønske.
Jeg lærte henne å drømme slik djinner gjør, i våken tilstand.
På den måten fant hun løsningene.
Hun kunne forklare usynlige krefter, elektromagnetiske felt.
Det samme som djinner består av.
- Er du elektromagnetisk? - Slik du er jord, er jeg subtil ild.
Da hun ble med barn, ble jeg rammet av lykke,
for det ville styrke oss.
- Bar hun ditt barn? - Et barn.
Av ild og jord.
- Hvordan gikk det så galt? - Jeg elsket henne.
Jeg elsket hennes iver i sinnet, og at jeg kunne glede henne.
Jeg elskede henne høyere enn Saba.
- Mer enn din egen frihet? - Ja.
Jeg ville beholde henne, forbli hennes fange.
Tanken om frihet gjorde meg syk.
Jeg tok meg selv i å stoppe hennes tredje ønske.
Å, jøss.
Jeg rotet det til.
Hun sa jeg holdt henne fanget, slik mannen hennes gjorde.
Jeg prøvde å gjøre opp for meg.
Som soning gikk jeg tilbake i flasken.
Så den kunne forsegles og gi henne mer makt over meg.
Å være intet i flasken, det kunne jeg gjøre for henne.
Og det beroliget henne hver gang.
Unntatt den siste gangen.
Som en plutselig tordenstorm brast hun ut i gråt og sa:
"Jeg ønsker å glemme at jeg noensinne møtte deg."
Og det gjorde hun. Umiddelbart.
Hun var fri, jeg var fanget.
Hun hadde glemt meg.
Alithea, hvordan kan det være
en feil å elske noen?
Jeg har et ønske.
Men jeg er redd det er for mye å be om.
- Har jeg makt til å oppfylle det? - Jeg håper det.
- Ønsker du det av hele ditt hjerte? - Absolutt.
Jeg er her for å elske deg.
Og.
Jeg ønsker at du også skal elske meg.
- Ønsker du at vi skal elske? - Ja, det også. Alt sammen.
Og du vil overgi deg selv til det?
Ja. Ja.
Jeg vil at vi skal være ensomme sammen.
Jeg ønsker meg kjærligheten fra de tidløse historiene.
Jeg vil ha den lengselen du følte for Saba
og den kjærligheten du ga til geniet Zefir.
Det vil jeg ha.
Meg?
Deg.
Deg?
Meg.
Er det for mye? Er det for mye å be om?
Kom.
Hva skal vi gjøre når lengsler vekkes?
Hvordan kan jeg overbevise deg om at jeg elsket en djinn?
Uansett er det få som vil tro meg.
Kjærlighet kommer ikke til oss på fornuftig vis.
Den er mer som en damp. Eller kanskje en drøm,
som lokker oss inn i våre egne historiers fortryllelse.
Om det stemmer, hvordan kan vi vite om det er virkelig?
Er det sannhet eller galskap?
Jeg reiser til London i dag.
Vil du bli med meg hjem?
Det er ikke et enkelt sted nå for tiden, men det blir bedre med deg.
Denne veien, takk. Opp med hendene.
Vennligst gå ut.
Hva har du i lommene?
Det er en tomflaske og en kork.
- Den må gjennom røntgenmaskinen. - Den er skjør og kan bli skadet.
Den vil ikke bli skadet.
Pass og boardingkort.
- Den er ganske skjør. - Frue.
Det er en saltbøsse.
- Nei! Ikke røntgen! - Stopp, frue.
Frue.
Når du er klar.
Luften her er tykk.
Full av insisterende stemmer og travle ansikter.
Som lille Einstein?
- TV og mobiltårn og slikt? - Ja.
Ja, alle deres geniale innretninger mumler samtidig. Bøy hodet.
Kan du høre alt det?
Jeg ser og føler det også.
Jeg er en sender.
Er det ikke for mye?
Jeg er en djinn. Jeg kan tilpasse meg.
- Jeg venner meg snart til det. - Hun er tilbake. Det tror jeg.
- Er hun sammen med noen? - Hun snakker med seg selv igjen.
Hallo, Clementine. Fanny. Alt vel?
- Hadde du noen problemer? - Problemer? Hva slags?
- Med dine utenlandske venner. - Vi lurer ofte på
hvorfor dr. Binnie kaster bort sin tid på å studere andres kultur.
- Blir du flau av britisk kultur? - Nei.
Nei, jeg blir pinlig berørt av de som er redde for alle som er annerledes.
- Hva mener du? - Hun kaller oss trangsynte.
- Dine ord, ikke mine. - Det handler ikke om utseendet.
- Det er deres levevis og tro. - Og maten.
Det er etniske folk overalt. De overvelder oss, det blir vår død.
- Det er unaturlig. - Alle har sin naturlige plass.
- Det var slik Herren mente det. - Det er tullprat.
- Det er vitenskap. - Ja, dyr har naturlige habitat.
Men mennesker kan leve hvor som helst.
- Det er bare en mening. - Og du tar feil.
- Jeg finner meg ikke i dette. - La gærningen være i fred.
Jeg har aldri sagt dette før, men dere er ynkelige.
- Hold munn! - Dumme og ynkelige.
Hei, fittetryne! Fjern eføyen din fra vår side av muren!
Hvorfor lar jeg dem gå inn på meg? Jeg bør synes synd på dem.
Dette er mitt hjem, mitt tilfluktssted.
Jeg kunne ønske dem...
- Det er ikke et ønske. - Det vet jeg.
Min djinn.
- Hvordan var dagen din? - Hver lyd og hver duft var din.
Du var overalt.
Jeg er straks tilbake.
- Hvem kan det være så sent? - Det kan være henne.
Clem, Fanny.
Kikerter, nelliker, pistasj.
De smelter i munnen.
Dette er vennen min.
Han skal bo her en stund.
Hallo.
- Hallo. - Hallo.
Min djinn sa at når djinner samles, forteller de historier.
Historier er som åndedrag for dem. De skaper mening.
"Ja," sa jeg. "Sånn er det også for oss."
Hver historie er et fragment i en uendelig, evig foranderlig mosaikk.
Og denne lille stenen, som alle historier, må ta slutt.
Handler historien om ønsker, er den til skrekk og advarsel.
Så, hvordan går det galt? Kanskje har det allerede gått galt?
Selv om sannheten sto foran dem, snudde de ryggen til.
Så sannheten skjulte seg i skyggene.
De påfølgende dagene ble djinnen med narratologen på jobb.
Når de ikke var sammen, utforsket han verden.
I dag hadde jeg en vidunderlig dag.
Jeg så mange ting.
Jeg så et menneske se inn i et annet menneskes hjerne
og stoppe en dødelig blødning.
Jeg besøkte akseleratoren.
En enorm dings som undersøker materiens essens.
Deretter så jeg en stor antenne
som lytter til hviskingen fra for lengst døde stjerner.
- Menneskeheten er et under, Alithea. - Jeg er glad for at du syns det.
At dette utrolige har skjedd siden jeg ble fanget i Zefirs flaske.
- På mindre enn 200 år. - Ja, men...
Jeg mener, det er bare ingeniørkunst og teknologi.
Tross all ståheien
er vi stadig forvirrede.
Når vi ikke kan begrense kaoset,
fylles vi av frykt og panikk.
- Vi vender oss mot hverandre. - Selvfølgelig. Det er deres natur.
Ja. Historien forandrer seg aldri.
Hatet seirer.
Det metastaserer og lever lenger enn kjærligheten.
Jeg vil bare snakke om kjærlighet.
- Dere er så motsetningsfulle. - Tusen takk.
Menneskeheten, for en gåte.
Dere famler rundt i mørket.
Men dere utnytter deres intellekt godt, litt av en historie.
Jeg gleder meg til å se hva det leder til.
- Eller hvordan det kan slutte. - Det også.
En dødelig får aldri vite det.
En djinn har all verdens tid.
- Så heldige dere er. - Kanskje.
Men dere vesener av jord
har evnet å overgå djinner og englers kraft og hensikt.
Dere har ikke bruk for oss. Kanskje vil vi falme...
- Og forsvinne? - Ja.
- Det var det jeg foreleste om. - Ja, det vet jeg.
Og likevel er du her.
Min umulige.
Ja.
Hallo?
Jeg er hjemme!
Hallo?
Djinn?
Min elskede?
Djinn?
Hva er dette?
Kan du høre meg? Djinn, si noe!
Prøv å si noe.
Jeg ønsker at du sier noe til meg.
Jeg sov.
- Djinner sover ikke. - La oss gå en lang tur.
Jeg har forberedt noe til oss. En vidunderlig kveld.
- Det blir fantastisk. - Stopp!
Jeg kan presse vekk de elektromagnetiske feltene.
Vi kan ha en piknik.
Vi kan spille ukulele.
- Det er en plass til meg her. - Disse kreftene forsvinner aldri.
Jeg kan overvinne dem for deg, min elskede.
- Takk for at du forsøker. - Tror du ikke at jeg elsker deg?
Kjærlighet er en gave, en man gir av fri vilje.
Det er ikke noe man kan be om.
Jeg lurte oss begge. Da jeg formulerte ønsket,
fjernet jeg din evne til å oppfylle det.
Det burde jeg, mer enn noen andre, forstått.
Jeg vil ikke ødelegge det igjen.
Min djinn, om denne verdenen ikke er for deg,
ønsker jeg at du vender tilbake dit du hører hjemme.
Hvor enn det er.
Forsiktig Glass.
TRE ÅR SENERE
Djinner forteller hverandre historier.
Historiene skaper mening.
Elektromagnetisk djinn.
Mamma!
Kom hit, det er ikke moren din.
TRE TUSEN ÅRS LENGSEL
Så dere det?
Han besøkte henne i ny og ne, og de grep hvert øyeblikk.
Tross smerten fra den høylytte himmelen
ble han alltid lenger enn han burde.
Lenge etter at hun tryglet ham om å dra.
Han lovet å vende tilbake i hennes levetid.
Og for henne var det mer enn nok.
Basert på A. S. Byatts novelle.
Tekst: Sandra Grøndal-Hansen Scandinavian Text Service