Sånn.
-Til dere. -Takk.
Vi vet ikke hva vi skal si.
"Takk" virker ikke som det rette.
Det var ment å skulle bli sånn.
Dette er deres barn.
Kan vi spørre om hvordan dere kom til avgjørelsen?
Det var mye vi måtte finne ut om oss først.
Jeg har mistet Marley en gang alt fordi jeg var dum.
Og jeg kunne ikke miste henne igjen.
Jeg trodde at hvis jeg tok ansvar for barnet, ville det fikse oss.
Men… Men han er ikke til for å fikse.
Vi måtte bare være ærlige med oss selv om vi kunne gi ham det livet han fortjener.
Og det ærlige svaret er at vi ikke kan det.
Vi er bare ikke klare.
Jeg har ett ønske.
Hva som helst.
Kan vi gå tilbake til den opprinnelige fødselsplanen? Kan du ta imot barnet?
Absolutt.
Lover dere å gå tilbake til skolebenken?
Du høres allerede ut som en far, Jack.
Ja. Når barnet er født, skal vi flytte til Sacramento.
Jeg hadde ikke tenkt på at dere drar.
Vi skal selvsagt holde kontakten.
Vi skal sende bilder og videoer av barnet.
Ikke på en stund.
Vi har bestemt oss, men det blir ikke lett.
Så jeg trenger litt tid.
-Så klart. -OK.
Vi lar deg bestemme.
Og etter at han er født…
Vi vil helst ikke se ham.
Vi håper dere forstår at det ikke er fordi vi ikke bryr oss.
Jeg vil at dere skal være de første ansiktene han ser.
Og de første stemmene han hører.
Det er starten jeg ønsker for ham.
Og for dere.
Takk.
Jeg hadde glemt hvor godt jeg sover når jeg er sammen med deg.
Jeg har savnet dette.
Beklager at det tok så lang tid å få oss tilbake hit.
Det spiller ingen rolle.
Vi er her nå.
Det betyr noe.
Dette føles annerledes. Det føles mer ekte.
Bare dette. Oss.
Vi velger hverandre av de rette grunnene denne gangen.
Angående dette.
Akkurat hva er dette?
Vi har ikke snakket om det.
Nei. Det har ikke vært mye snakking.
-Nei. -Nei.
-Jeg vil ikke ødelegge dette. -Det betyr mye for meg.
Meg også.
Greit.
Skal vi slå på tilbakestill? Begynne på nytt.
Ja.
Ha mer formål med hverandre denne gangen.
Som om vi dater igjen for første gang,
men med fordelen av alt vi har lært.
Det liker jeg.
Så siden vi dater nå…
Igjen.
Så har jeg et spørsmål til deg.
Et spørsmål?
Vil du gå på grunnleggerdagen med meg?
-Grunnleggerdagen? -Ja.
Da blir det offisielt.
Og det er vel det jeg spør om.
Kan du takle det?
Hold på den tanken.
-Hei. -Hei.
-Hvordan går det? -Bra. Håper ikke vi forstyrrer.
Nei, slett ikke.
Hva skjer? Hvordan gikk det med Marley og Eamon?
Vel…
Herregud.
De vil gå videre med adopsjonen, så…
Det er utrolig.
Ja.
-Dere blir endelig foreldre. -Ja.
-Jeg skal bli tante. -Ja.
Ikke vondt ment, Joey, Donna og Mary, men jeg blir den kule tanta.
Har godteri i veska, lar ham være oppe etter leggetid…
-Du får ikke sitte barnevakt. -Greit. Ikke tenk på det juridiske.
Jeg ringer adopsjonsbyrået og får samtalen i gang.
Vi setter stor pris på det.
-Jeg… -Beklager. Forstyrrer vi?
Du kan komme ut. Du er knepet.
-Hei. -Hei.
Beklager at jeg avbryter. Og gratulerer.
-Takk. -Ja.
Takk. Ser ut som vi også kan gratulere.
-Ja. -Ja.
Du har klart det igjen, ordfører McCrea.
Hvis denne dagen ikke inspirerer byen til å gjøre det rette, vet jeg ikke.
Ordfører?
-Greit. Ikke få panikk. -Det hadde jeg ikke tenkt.
Du kan få panikk om du vil.
Ikke et stort panikkanfall, men jeg er forberedt på et…
-Tony. Du skremmer meg og irriterer meg. -Beklager. Gladys ringte.
-Hun og Greg har influensa. -Jeg ringer dem.
Ja, fint. De kan ikke drive kyseboden.
-Hvorfor friker du ikke ut? -Fordi dette kan fikses.
Bare få Dina og noen av materialene fra quilteboden, og kombiner dem.
Kombinere dem. Det er genialt.
Du er god under kriser.
Du er som en ung Margaret Thatcher. Vet du det? Ja.
Kom igjen. Nei, denne veien.
Her borte. Bli med meg.
Som jeg savner Lizzie. Straks tilbake.
-Kan jeg hjelpe deg med det? -Jeg er i stand til å ta den.
Dette handler vel ikke om hesten? Jeg forklarte Hope…
Hest eller ingen hest. Du har ålet deg inn i min kones liv igjen.
Du skal vite at jeg ikke liker det. Og jeg stoler ikke på deg. Slett ikke.
Har vi et problem?
Ikke så lenge du husker plassen din.
Plassen min?
Hvis du vil snakke om plassen min, husk at du står på plassen min.
-Og jeg venter litt mer respekt. -Respekt?
-Respekt gjør man seg fortjent til. -Gutter!
Jeg er borte i to minutter. Har du ikke en klinikk å dra tilbake til?
Jeg vil bare fullføre samtalen om respekt…
Vernon…
Du har ingenting å være redd for.
-I denne alderen? Seriøst? -Det var han som begynte.
VIRGIN RIVER GRUNNLEGGERDAGSFEIRING
-Velkommen til Virgin River-arrangementet. -Det er utrolig her.
Det var det jeg sa.
-Gjør de sånne ting ofte eller… -Hele tiden.
Ja.
Jack. Hygger du deg?
Jeg må innom matvogna. Dere fire får ha det gøy.
Vi ses.
Hva vil dere gjøre først?
De har lysstøping.
De har smedarbeid.
Jeg tror jeg ser et skilt til en sarsaparilla-bar.
-Jeg har alltid villet smake det. -Sarsaparilla, da.
Eamon, kan du sette ned farten? Jeg går for to her.
-Du mister gull. -Det er vanskelig.
-Slutt å snurre så fort. -Du kan gjerne overta.
Jeg har hendene fulle.
Kan ikke jeg ta Koko litt? Gi dere litt alenetid?
Du klarte å gå ut i dag. Ikke noe press.
OK. Her.
Kom hit, Koko.
Du godeste.
Jeg gleder meg til å introdusere deg for byen.
Kom igjen.
Greit.
Måtte beste fat vinne.
Jeg kan ikke fatte at du offisielt skal bli far.
Takk, bror. Jeg fatter ikke at dette blir vårt siste byarrangement sammen.
Ikke gjør så dere får tårer i maten. Jeg trenger åtte bisonburgere,
fire porsjoner præriepotet… og en cowboypudding.
Greit. De elsker Westwood-maten.
La meg hjelpe deg. Det er mye.
Vel…
Jeg er glad på dine vegne. Men det blir ikke det samme uten deg.
-Husker du da du tilbød meg jobben? -Ja visst.
-Da du kom for å besøke meg. -Ja.
Helt fortapt i livet.
-Visste ikke hva som var opp og ned. -Jeg husker det.
Jeg ga deg en omvisning i baren. Den var ikke ferdig ennå.
Jeg var stolt av å vise deg menyen. Jeg trodde miniburgere var noe nytt.
Gi deg. Alle elsker miniburgere.
Og du begynte å snakke om grønnkålsalat og brioche-grillet ost.
Jeg trodde du skulle le meg ut døra.
Jeg stolte på deg.
Du laget… mer enn en meny.
Du gjorde baren til et sted der alle følte at de hadde en plass.
Takk.
Du ga meg en jobb.
Et nytt liv her.
Du støttet meg, og det glemmer jeg aldri.
Vi hadde en fin tid.
Skål for framtiden.
Nybyggerne krysset endelig Sierra Nevada-fjellene sommeren 1875.
Slitne etter reisen, men fortsatt på leting etter noe de ikke hadde funnet.
Et sted å hvile, et sted å bygge, et sted for håp.
Jeg dør av tørst.
Jeg tror vi er i nærheten av noe.
Ja, døden.
Vent nå. Jeg hører noe. Jeg hører vann.
Takk og lov for at du fant en elv.
Nei, det gjorde jeg ikke. Jeg fant et hjem.
Hva kaller vi det?
Dette stedet er så vakker og uberørt.
Ja! Vi kaller det Virgin River.
Jeg tror ikke pastor McCoy vil like det noe særlig.
Kom igjen. Få opp farta.
-Er alt i orden? -Ja.
Jeg klarer bare ikke å få det komfortabelt.
Over 50 år etter at de slo seg ned,
sto folket i Virgin River overfor sin største trussel.
Fjellet brenner! Hva skal vi gjøre?
Å nei!
Vi elsker deg, brannmester!
Selv som brannmester og brannvesenets eneste ansatte,
klarer jeg ikke å slokke brannen alene.
Hørte dere det? Kom igjen, folkens!
Grip en bøtte. Kom igjen!
Stoltheten over byen reddet samfunnet,
og ble grunnlaget den ble bygget på.
Ja!
Endelig, i 1984, ledet vår første og eneste ordfører, Hope McCrea,
arbeidet med å gi byen vår bystatus.
Jeg har bodd i denne byen hele livet.
Jeg har sett den vokse, forandre seg, snuble, og reise seg igjen.
Vi har aldri glemt viktigheten av selvforsyning,
tradisjon og fellesskap!
Hvert år gir grunnleggerdagen oss en grunn til å stoppe opp
og huske hvor vi kom fra og hvor vi skal.
Som noen av dere vet, er det enkelte, ikke herfra,
som ser på vår bit av himmelriket, og ser en mulighet, ikke et fellesskap.
Vi trenger ikke folk som kommer og sier at de vil fikse noe som ikke er ødelagt.
Ja!
For Virgin River er ikke bare en prikk på et kart, den er hjemmet vårt.
Og det er opp til oss å sørge for at den forblir akkurat det,
nå og for alle kommende generasjoner.
Vær så snill, skriv under på oppropet
for å beskytte Virgin River mot selskaper utenfra.
Hvem er først?
Kan jeg få æren?
Det kan du.
Takk, Roland.
Takk.
Flott.
Hvor er Marley og Eamon nå?
Støper lys, tror jeg.
De koser seg virkelig på grunnleggerdagen.
Ja, som dere to og spikkingen deres.
Ingenting er bedre enn å lage noe spesielt av en treblokk med en skarp kniv.
Ja.
Det må være en guttegreie.
Har du og Jack bestemt navn til barnebarnet mitt?7
Ikke ennå.
Jeg har alltid likt navnet Vernon.
-Jaså, du? -Vernon?
-Ikke tale om. Everett. Det er navnet. -Nei.
-Mel. -Ja.
-Jeg tror vi er klare til å dra hjem. -Er alt i orden?
Jeg vet ikke. Det er vanskelig å puste.
Føler du at du har rier?
Nei. Det er bare pusten.
-Går det bra? -Dette fikset vi fint.
Det gjør vi alltid. Takket være maten din.
Apropos det, jeg skal legge inn første bestilling på det nye stedet ditt.
Avtale.
Det minner meg på…
Dette er kjøpskontrakten.
Du må bare signere den, gi meg den tilbake, og jeg tar meg av resten.
Jack.
-Mel trenger deg. -Er alt i orden?
Ja. Det er Marley.
Imponerende for en som kjører motorsykkel og ikke rir hest.
-Nybegynnerflaks. -Ja.
-Din tur. -OK.
La meg hjelpe deg. Det du gjør…
-Du prøver å komme inn i hodet mitt. -Det er ikke der jeg prøver å komme inn.
Vet du hva? Dette er et familiearrangement.
OK. Vi holder det trygt for barn.
Tuller du?
Hva kan jeg si.
-Så god er du. -Jeg er så god.
Må jeg slokke enda en brann i dag?
Betyr det det jeg tror?
-Ikke mer California brannvesen. -Ikke mer California brannvesen.
-Jeg er så glad på deres vegne. -Takk.
-Kan vi snakke om antrekket nå? -Absolutt ikke.
Du var flott der oppe. Er du på vei til Broadway, eller…
Jeg nøyer meg med syklubben.
-Ja. -Flott.
-Kronen på verket. -Jeg skal skaffe meg en.
Takk.
-Angrer du? -På sarsaparillaen?
Nei, på at du ble noen dager til.
Sjefen min ble ikke særlig glad før jeg forklarte omstendighetene.
Hvilke omstendigheter er det?
At jeg traff en kjekk snut jeg var forelsket i for noen år siden,
og han ba meg på date, og jeg kunne ikke si nei.
-Du er ganske ærlig med sjefen din. -Hun er vant til det.
Jeg kommer til å savne dette stedet.
Du kan komme på besøk. Når som helst.
Er du i L.A. iblant?
Jeg har ikke hatt noen grunn til det.
Før nå.
Hva med en cowboypudding?
-Nei. -Der har vi den ærligheten.
-Beklager. -Elsker det.
Der er han.
Ja, der er den lille hånden hans. Akkurat der.
Jeg skal måle fostervannet ditt.
Det er nok derfor du har magesmerter og er kortpustet.
Jeg håpet det var præriepotetene.
Og det faktum at jeg er stor som et hus.
Det er ikke præriepotetene.
Vanlige fosterlommer er to til fire centimeter.
Ja vel.
Din er på åtte.
Du har polyhydramnion. Det er for mye fostervann.
Hva gjør vi?
Kan vi trekke ut noe? Jeg er så nær termin.
Vi kan lindre litt, men med polyhydramnion
betyr det noen ganger at det er noe med barnet.
Som hva?
Den eneste måten å finne det ut på, er å bruke mer avansert utstyr enn vi har her.
Drar vi til Grace Valley?
Nei. Jeg tror jeg vet om et nærmere sted.
Dr. Hayes.
Dr. Mullins. Må jeg forberede meg på runde to?
Du har med forsterkninger.
Omstendighetene har endret seg. Vi trenger hjelp.
Og du trenger ressursene vi har tilgjengelig.
Hør her.
Vi har en kvinne på 22.
-Nær termin, med polyhydramnion. -Moren til barnet vårt.
Vi er redd for at noe kan være galt med barnet. Kan du hjelpe oss?
Vær så snill.
Vi har kapasitet til å ta ultralyd i 40. uke.
-Bra. -Jeg henter Marley.
Takk.
Mel, foretrekker du å lede dette?
Ja.
Kan vi få et øyeblikk? Vi vil snakke med Marley alene.
Vi er alle sammen om dette. De kan bli.
Vi vet hva som skjer med barnet.
Han har superoinferiore hjertekamre.
Det er en sjelden medfødt hjertefeil
der de to hjertekamrene er plassert over hverandre i stedet om side ved side.
Hjertet hans sliter med å pumpe blod effektivt til resten av kroppen.
Og siden kroppen hans jobber overtid for å holde tritt med sirkulasjonen,
har han ikke absorbert fostervannet slik han burde.
-Vil han klare seg? -Han må ha en operasjon.
Sannsynligvis flere.
Målet er å omdirigere blodet hans og lette trykket mot hjertet.
Og det er komplisert, men det er en vei fremover.
Sånne operasjoner er sjeldne på Grace Valley.
Jeg anbefaler å finne en spesialist som kan gjøre inngrepet.
-Jeg begynner gjerne å ringe. -Ja takk.
Kanskje vi kan samarbeide om det, dr. Hayes?
Takk.
Du.
-Vil det gå bra med Marley? -Ja, det går bra med deg.
Mel og Jack, jeg er så lei for det.
Herregud, nei. Det går bra.
Dere trenger ikke å gjøre det. Jeg kan ringe byrået.
Hør på meg, Marley.
Vi skal bare fokusere på barnets helse nå.
Marley. Se på meg.
Det går bra.
-Det går bra. -OK
Hvordan skal vi gjøre dette?
Vi bare fortsetter.
Det er ingen garanti for hvor langt barnets liv blir.
Nei, men det er aldri garantier med noe i livet.
Det vet vi begge.
Dette er barnet vårt, og vi blir glad i ham
uansett om han lever i 100 sekunder eller 100 år.
Denne lille sjelen var ment for oss.
Han fant oss. Han trenger oss.
For vi er de som gjør de vanskelige tingene.
Og vi må satse på sønnen vår.
Han er sønnen vår.
-Han er sønnen vår. -Ja.
Han er en Sheridan.
-En som kjemper. -Ja.
Men akkurat nå trenger han at vi kjemper for ham.
Vernon?
Vi klarte det. Vi har underskriftene til loven.
Grace Valley kommer aldri til å sette sin fot i byen vår.
Hva er i veien?
Mel og Jack fikk noen dårlige nyheter i dag.
Barnet de adopterer, har en medfødt hjertefeil.
Å nei.
Vil barnet klare seg?
Det vet vi ikke. De har viktige avgjørelser å ta.
Den gode nyheten er at vi oppdaget det tidlig.
Det er bra.
Og vi oppdaget det med hjelp av dr. Hayes.
-Han kan visst brukes til noe. -Ja.
Og jeg har tenkt
at kanskje det å ha ham og Grace Valley her…
-Det kan være bra. -Hva?
Ikke at jeg jobber for sykehuset, men med dem.
Du kan ikke mene det.
Det var en grunn til at du forlot den verdenen. Du vet hvordan de arbeider.
Du kan ikke bry deg om folk og penger samtidig.
Det har vært hjørnesteinen i klinikken.
Ja, og jeg vet at det ikke ville blitt lett.
Men hvis jeg skal gjøre det beste for dette samfunnet, er det kanskje…
at vi jobber sammen.
Hva mener du med "sammen"?
Han og jeg snakket om et mulig partnerskap.
"Snakket?"
Har du hatt disse diskusjonene uten meg?
Jeg har ikke sett deg i hele dag. Og jeg snakker med deg nå.
Jeg trodde det var oss mot verden.
-Det er det. -Pisspreik!
Jeg kjempet med nebb og klør for deg og ettermælet ditt,
og du ga opp kampen uten å ha anstendighet til å snakke med meg først!
Du visste hva du gjorde, og du gjorde det likevel!
-Det er ikke rettferdig. -Ikke noe av dette er rettferdig!
Klinikkens fremtid er i dine hender nå.
Og mens du tenker på det,
kan du jo sove der i natt.
Jeg snakket nettopp med dr. Hayes.
Han og Doc snakket med hjerteavdelingen ved barnesykehuset i Los Angeles.
De har sagt ja til å utføre operasjonen.
Det er vel bra?
De er de beste i landet.
OK.
Men de vil gjøre det raskt.
Hvor raskt?
De vil at vi skal kjøre til L.A. i morgen tidlig.
Vi starter fødselen på Cedars. Jeg har jobbet der, så jeg har autorisasjon der.
Så overfører de ham til barneavdelingen og utfører prosedyren der.
-I morgen? -Ja.
Hva synes du?
Greit.
Da gjør vi det.
Hope?
Jeg tok med noe til deg. Her.
-Hva er dette? -Faren min.
Jeg får ikke lov til å kaste ham. Dere kan få hverandre.
Hva er det som går av deg?
Vernon vil samarbeide med Grace Valley.
Til tross for alle mine anstrengelser, og alt det vil bety for byen,
har han forrådt meg.
Er jeg lettlurt?
Nei. Du er ikke lettlurt.
Så forklar hvorfor dette har skjedd tre ganger i livet mitt nå.
Da mennene jeg var mest glad i, lurte meg, inkludert min egen far.
-Han lurte deg ikke. -Slutt å forsvare ham.
Hope.
-Det er ikke som du tror. -Ikke? Opplys meg.
Det kan jeg ikke. Jeg ga Mac et løfte.
Kanskje du kan be ham om lov.
McCrea Timber var dømt til å gå til grunne.
Hva er det du snakker om?
Faren din fikk det stedet i så mye gjeld
at det var umulig å slå konkurransen fra de større selskapene.
Det var døende.
Og han fortalte meg det ikke på grunn av stoltheten.
Fordi han visste at du ville kjempe for det.
Og han visste at du ville gå ned med skipet.
Han var for glad i deg til å la det skje.
Han var så glad i deg, Hope.
Hvorfor fortalte han det ikke?
-Hvorfor gjorde ikke du det? -Fordi jeg visste at han hadde rett.
Og fordi jeg også var glad i deg.
Det er jeg fortsatt.
Flink gutt.
Ja.
-Hei. -Hei.
Jeg bare sier adjø.
Ja.
Går det bra?
Ja.
Ja, det er gledestårer.
Han får et nydelig liv her.
Det vet jeg.
Det gjør han.
Ja.
Da drar vi.
-Du er tidlig oppe. -Fikk ikke sove.
-Hvorfor? -Jeg klarer ikke å slutte å tenke på deg.
Jeg vet du sa du må jobbe, men du må spise også.
Kan jeg komme innom i kveld? Lage middag til deg?
Jeg savner at du gjør det for meg.
Jeg sier ja.
Perfekt. Ser deg da.
Hei. Vi kommer med Marley Thurston.
Kirurgen fra barneavdelingen vil snakke med dere først.
Jeg skal hente ham.
Greit.
Så?
Hvordan er det å være tilbake?
Jeg vet ikke. Det er som å dra tilbake til high school.
Alle de gamle følelsene er tilbake, som om de aldri ble borte.
Marley Thurston?
-Mel? -Eli?
Vent…
-Du… -Ble gammel?
Ja. Men du har ikke blitt en dag eldre.
Kjenner dere hverandre?
Husker du legen jeg fortalte om, som jeg jobbet med i Sykepleiere uten grenser?
Den arrogante du forelsket deg i?
Arrogant?
Men jeg var likevel elskelig.
Jack. Eli, dette er mannen min Jack.
-Hyggelig å hilse på deg. -Og det er et helt liv siden.
Ja, det er tydelig.
Skal jeg begynne på nytt?
Jeg er dr. Eli Kelly, pediatrisk thoraxkirurg på barneavdelingen.
Jeg har viet livet til å hjelpe familier som deres.
Jeg har gjort denne prosedyren flere ganger enn jeg kan telle.
Og jeg er ganske god til å telle.
Superoinferiore hjertekamre er alvorlig.
Jeg kan gi dere et fjell med statistikk, diagrammer og medisinske sjargonger
som gjør dette mer spiselig.
Men når det er ditt barn,
er denne diagnosen en vond pille å svelge uansett hva.
Så jeg sier det rett ut.
Dette blir vanskelig.
Det kan jeg love.
Kanskje noe av det vanskeligste dere har vært gjennom.
Men det andre kan jeg love,
er at jeg skal redde barnets liv.
Takk.
Her er han!
Ja. Ja.
Han er så vakker!
Gå.
Møt sønnen din.
Takk.
Hei, lille venn.
-Hei. -Hei, du.
Hei.
-Jeg elsker deg så høyt. -Jeg elsker deg også.
Hallo.
-Vi må gå. -Hallo.
Greit.
-Vær hos ham. Jeg kommer straks. -OK.
OK.
Hei.
-Vent! -Er du sykepleieren hans?
Jeg er moren hans.
Hei.
Tekst: Evy Hvidsten