EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Mitt namn är Brandy, och jag plågades av en kvinna som bodde vägg i vägg med oss.
FÖLJANDE ÄR EN SANN BERÄTTELSE
Jag växte upp i Hollywood i Kalifornien.
Hollywood i början av 70-talet var…
Annorlunda.
Man kunde gå på gatan. Dörrarna var olåsta.
Det var mysigt och bohemiskt.
Mamma jobbade jämt.
Hon hade många jobb och var borta ofta.
Hon var tvungen.
Hon var ensamförälder. Hon hade två eller tre jobb,
och var väldigt ansvarsfull.
-Hon gjorde allt för oss. -Hon försökte få det att gå runt.
Vi bodde i en parvilla…
BRANDYS DOTTER
…som en vän till henne hyrde ut.
På andra sidan gatan fanns ett annat hus,
som var kusligt.
Det var det här huset, som alla barn undvek…
…för det bodde en gammal tant på baksidan, och hon var elak.
UTHYRES
Jag kände en iskall rysning i hela kroppen.
Alla de andra barnen undvek tanten.
Jag sa till mamma: "Hon är elak."
Hon sa: "Håll dig borta från henne."
"Tänk inte på henne. Undvik henne. Hon är bara en gammal tant."
"Håll dig borta från henne."
Det gjorde vi, i flera år.
Så en dag ville ägarna till parvillan där vi bodde…
…flytta tillbaka.
Vi hade sparat pengar hela tiden.
Mamma började leta efter ett annat hus.
En dag när jag kom hem från skolan höll våra saker på att flyttas
tvärs över gatan, till det stora huset
där den gamla damen bodde på baksidan.
UTHYRT
Jag brydde mig inte om den gamla damen då.
Jag trodde att hon kanske var död.
Så jag var bara glad. I det nya huset var det gott om plats.
En vägg avdelade huset mellan oss och bostaden på baksidan.
En trappa upp kändes det helt annorlunda.
Atmosfären, allt förändrades.
Jag rusade till mamma och drog i henne.
"Vad är det?" sa hon.
"Mamma, vi kan inte bo här.
Det är nåt som anfaller mig däruppe."
"Vadå? Vad hände?" Och jag förklarade.
Hon sa: "Det hjälps inte. Alla mina pengar gick åt för att flytta hit.
Så, jag är ledsen."
Jag visste inte vad det var,
och ville inte undersöka, men nåt var fel.
Nåt var definitivt fel.
Jag minns att du var så rädd och traumatiserad av det där,
och stackars mamma, hon kunde inte göra nåt.
-Nä. -Från första dan sov du aldrig däruppe.
Ingen kunde få dig att gå upp dit.
Jag sov nere hos mamma. Det var tryggt.
Hon ville välsigna huset.
Hon trodde att salt och reningsceremonier skulle hjälpa.
"Nu är det nog okej," sa hon.
Och allt var bra ett tag.
En dag sa mamma att hon ville att jag skulle vattna växterna.
Ge dig av från mitt hus!
Jag trodde att hon var borta.
Hennes ansikte var här.
Hon skar tänder, och jag såg ingen själ.
Jag såg inget i ögonen.
Och ondskan som jag kände som kom från henne…
…var blodisande.
Det var samma känsla som när jag attackerades där uppe.
Jag trodde på dina upplevelser.
Att jag inte upplevde det hindrar inte att du kan ha upplevt det.
Fram till dess hade jag själv aldrig upplevt nåt sånt i det huset.
Det finns nåt i mitt rum. Vi måste härifrån. Nu!
Jag hade märken på halsen.
Djupa märken. Och blåmärken som fanns kvar efter en vecka.
Det var första gången jag anfölls av nåt,
och det var en omvälvande upplevelse, att vara med om nåt sånt.
Jag sa: "Jag går inte dit upp igen." Jag sov på golvet i vardagsrummet.
Jag trodde att det var samma sak som anföll mig.
Nån mer attackerades.
Tyvärr, men det bekräftade min upplevelse.
Alla utom Rachele sov i vardagsrummet.
Hon är en väldigt… jordnära och fantasilös person, du vet.
"Ni är överdramatiska"
Det var blod överallt, jag skrek.
Det fick aldrig nån förklaring.
Det skrämde mig väldigt mycket.
Sen bodde jag där nere.
Alla bodde där nere efter det.
Och jag tänkte: "Det här håller på att trappas upp."
Det var så illa att vi aldrig kunde vara hemma
utan att nån sorts händelse inträffade.
Nåt måste ge efter. Nåt måste hända.
Alla händelser började vid väggen som skilde våra bostäder åt.
Och en dag hade hon lämnat dörren öppen.
Ner!
Spring!
Ge er av från mitt hus!
Det var otäckt för ett barn.
Och…förlåt.
Hon gjorde allt hon kunde… för att skada oss.
Det var som om en stöt gick genom min kropp ända ner till tårna,
och jag darrade.
Det var en ren skräck…
Att vara ensam och nåt kan få fast en.
Jag tror att hon drog till sig mörka saker.
Jag trodde att hon var en häxa. Jag sa det till mamma.
"Då förstår jag," sa hon.
Som om hon tänkte: "Jaha!"
Hon började nog lägga ihop två och två.
Det som till slut fick oss att flytta var när prästen skulle välsigna huset.
Han gick runt i hela huset.
Han kom ner igen. Vi stod alla i vardagsrummet.
Han sa att det var nåt som var för starkt och ondskefullt.
Så länge den gamla damen bodde kvar…
…och drog till sig mörkret. Man kan aldrig helt rena ett hus
som har ett så tungt mörker i sig.
Han föreslog att vi skulle flytta.
UTHYRES
Det var det som fick oss att ge oss av direkt.
Vi hade råd, och vi flyttade till slut.
Vi gav upp striden.
Hon fick som hon ville.