EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
HJEMSØKT: OVERNATURLIGE OPPLEVELSER
Jeg heter Brandy,
og jeg ble plaget av en kvinne som bodde i huset vårt bak en tilstøtende vegg.
FØLGENDE ER EN SANN HISTORIE
Jeg vokste opp i Hollywood i California.
Hollywood tidlig på 70-tallet var… det var annerledes.
Du kunne gå i gatene. Dørene var ulåste.
Og det var en hippie-atmosfære.
Moren min jobbet hele tiden.
Hun hadde så mange jobber, så hun var mye borte.
Hun var nødt.
Hun var enslig mor. Hun hadde to eller tre jobber.
Og hun var veldig engasjert.
-Hun gjorde alt for oss. -Hun prøvde å få endene til å møtes.
Vi bodde i en toetasjes tomannsbolig.
Den tilhørte en venn av henne, som leide ut til henne.
Og vi bodde på andre siden av gaten fra dette huset…
Det var ganske skummelt.
Dette var det huset alle barna holdt seg unna…
…for det bodde en gammel dame der, og hun var slem.
TIL LEIE
Det kom et kaldt grøss over hele meg.
Ingen av de andre ungene ville være nær den damen.
Jeg sa til moren min: "Hun er slem."
Og hun sa: "Bare hold deg unna henne.
Ikke bry deg om henne. Ikke gå i veien for henne.
Hun er bare en gammel dame. Bare hold deg unna henne."
Så det gjorde vi i årevis.
En dag ville de som eide huset vi bodde i
flytte tilbake.
Vi hadde spart mens vi bodde der.
Og mamma begynte å lete etter et nytt sted å bo.
Jeg var på skolen en dag, og jeg kom hjem,
og alle tingene våre ble flyttet fra den gamle leiligheten og over gaten
til det store, gamle huset der den gamle damen bodde på baksiden.
UTLEID
Jeg tenkte ikke på den gamle damen da.
Jeg trodde kanskje hun var død.
Og jeg var spent. Det var et nytt sted, og det var plass til oss alle.
Det var en vegg som skilte huset på baksiden fra vårt.
Og når jeg var ovenpå, forandret følelsen seg.
Atmosfæren, alt forandret seg.
Jeg løp fort til mamma og dro i henne.
Hun spurte: "Hva er det?"
Jeg sa: "Vi kan ikke bo her.
Det var noe som angrep meg oppe. Vi kan ikke bo her."
Hun spurte: "Hva skjedde?" Og jeg forklarte det.
Hun sa: "Vi kan ikke gjøre noe.
Jeg har betalt alt vi eide for å flytte hit.
Så jeg beklager."
Jeg visste ikke hva det var, og jeg ville ikke undersøke det,
men noe var galt.
Noe var definitivt galt.
Jeg husker at du ble så redd og traumatisert av det,
og stakkars mamma kunne ikke gjøre noe med det.
-Ja. -Og fra den dagen sov du aldri oppe.
Kunne ikke dra deg dit. Ikke tale om.
Jeg sov hos mamma nede. Trygt og godt.
Hun trodde vi kunne velsigne huset.
At hun kunne ha salt i hjørnene og rense huset, og alt ville bli bra.
Hun sa: "Nå bør alt være i orden."
Og det var bra en stund.
En dag ba mamma meg vanne plantene.
Kom deg ut av huset mitt!
Jeg trodde hun var borte.
Ansiktet var her.
Hun skar tenner, og jeg kunne ikke se en sjel.
Jeg kunne ikke se noe i øynene.
Og ondskapen jeg kjente komme fra henne…
Det var skremmende.
Det var den samme følelsen som jeg fikk da jeg ble angrepet ovenpå.
Jeg tror du opplevde alt det du fortalte.
Selv om jeg ikke opplevde det,
betyr det ikke nødvendigvis at du ikke opplevde det.
Fram til da hadde jeg aldri hatt noen opplevelser i huset selv.
Det er noe på rommet mitt. Vi må dra. Nå!
Jeg hadde merker på halsen.
Dype merker i huden. Man kunne se blåmerker en uke senere.
Dette var første gangen jeg ble angrepet av noe,
og å gå gjennom noe sånt, var noe som forandret livet mitt.
Og jeg sa: "Jeg går aldri opp igjen."
Jeg sov på stua, på en pall på gulvet.
Jeg mente om at det var det samme som hadde grepet meg.
Noen andre ble angrepet.
Jeg var lei meg for det, men jeg følte at jeg ble trodd.
Alle bortsett fra Rachele sov på stua.
Hun… hun er veldig
en "ikke tull"-type.
"Dere er overdramatiske."
Det er blod overalt, og jeg skriker.
Det fantes ingen forklaring.
Det skremte meg veldig.
Så flyttet jeg ned.
Alle sov nede nå.
Da tenkte jeg: "Dette blir bare verre."
Det ble sånn at vi ikke kunne tilbringe tid i huset
uten at et eller annet skjedde.
Noe måtte skje.
Alle hendelsene startet ved veggen hun delte med oss.
Og en dag hadde hun latt døren stå åpen.
Ned!
Løp!
Kom deg ut av huset mitt!
Det var skremmende.
Og… beklager.
Hun anstrengte seg for…
…å skade oss.
Det var som om et sjokk gikk gjennom kroppen, helt ned til tærne,
og det kriblet.
Bare den rene frykten…
…ved: "Du er alene, og noe kommer til å ta deg."
Jeg tror hun tiltrakk seg mørke.
Jeg trodde hun var en heks. Og jeg fortalte mamma det.
Og hun sa: "Ja, det gir mening."
Det var som… aha!
På det tidspunktet begynte hun å legge sammen to pluss to.
Som et siste halmstrå før vi flyttet, var at presten kom og velsignet huset.
Han gikk rundt for å velsigne det.
Og da han kom ned, fortalte han mamma, vi alle sto i stua,
og han sa at hva det enn var, så var det for intenst og ondt.
Så lenge den gamle damen var på baksiden
og tiltrakk dette mørket, kunne man ikke rense huset.
Mørket var for tungt.
Og han foreslo at vi skulle flytte.
TIL LEIE
Det gjorde at vi ville ut nå.
Vi hadde nok penger, og vi flyttet endelig.
Kampen var over.
Hun fikk det som hun ville.