EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Tre, två, ett.
Hörni!
Fan!
Hjälp mig.
Snälla. Mr Croft?
Snälla, hjälp mig.
Jag heter Wyatt och jag hemsöktes av spöket efter en man från 1800-talet.
FÖLJANDE ÄR EN SANN BERÄTTELSE
Tack alla för att ni kom.
Det var viktigt för oss alla att tala om detta.
Jag behöver prata om detta för jag har varit rädd för det.
Det är ett ämne vi alla har undvikit. För det är obekvämt.
Det är en del av vår katharsis att vi alla talar om detta gemensamt.
WYATTS VÄN
Som vi alla vet är jag från Crofton.
Det ligger på Vancouver Island i Kanada.
Staden grundades som en gruvstad.
Crofton fick sitt namn efter mr Henry Croft.
Han ägde gruvverksamheten runt platsen.
Han var chefen och alla gjorde som han sa.
I annat fall var man lätt att ersätta.
De hade inget säkerhetsprogram.
De hade ingen övervakning.
Så det var många som dog.
Min mamma hade hittat ett bra jobb i Crofton.
Så vi flyttade dit, allihop.
Sen fick jag veta att huset vi flyttade in i var Henry Crofts hem.
-Det såg kusligt ut. -Det var stort, nästan ett slott.
I brist på bättre ord såg det hemsökt ut.
Dagen då vi flyttade in…
…kändes det väldigt olycksbådande.
Det var nåt som inte stämde.
När jag såg alla dessa dockor på stolarna och på soffan…
De var lika stora som jag.
I mitt minne är huset starkt förknippat med de dockorna.
Samma här.
Och vedskjulet.
Jag tyckte att huset var illa nog, så jag undvek vedskjulet.
Jag gick aldrig dit.
Jag ville inte befatta mig med det.
Det jag såg i vedskjulet påverkade mig mycket.
Det var en stor fläck på väggen, och jag visste inte vad det var.
Det fick mig att känna mig kall och…
Och ovälkommen.
När jag såg det tittade jag på mamma och sa:
"Jag tänker absolut inte bo i det här huset."
Jag hade hittat kattungar under verandan
och blivit lovad en kattunge om jag gick med på att flytta in.
Ja, det minns jag.
-Jag fick kattungen och vi flyttade in. -Lurigt.
Jag minns att det luktade cigarr i trappan.
Och gungstolen.
Jag såg ingen i rummet.
Jo, det var som att nån var i mitt rum, och satt i stolen och rökte.
Det var enormt läskigt.
Kommer ni ihåg förrådet bakom huset som användes som tvättstuga?
Där vår tvättmaskin var?
FORMALDEHYD
Jag såg fotona.
Foton av människor i kistor.
Jag minns att vissa var en kista med en person,
och ibland stod familjen runt den.
Det var otäckt, för det var döda människor här där jag bodde.
Det fanns balsameringsvätskor.
Det väckte massor av frågor när jag upptäckte de där sakerna.
När vi hade flyttat in, i början,
minns jag att jag var vaken, för jag hade svårt att sova.
Brandbilen slogs på utan batterier.
Och jag hörde tydligt fotsteg.
Jag var så rädd och jag minns att jag drog filtarna över huvudet.
Jag brukade springa in i ditt rum rätt så ofta, Jessica.
Och jag sov i din säng, för jag vågade inte vara ensam.
Jag minns att jag skrek. Jag minns att jag skrek den natten.
Jag minns att han satt i gungstolen och jag såg
det orange ljuset, och det blev starkare,
och sen försvann det, som om nån rökte cigarr.
Jag skämdes för att jag lät dig sova ensam men jag kunde inte vara däruppe.
Det var väldigt jobbigt, för jag visste inte vad jag skulle tro.
Spöken började bli nåt verkligt, inte bara nåt som finns på tecknad film.
Och upptrappningen bara fortsatte och fortsatte.
-Jag berättade inte om trapporna. -Jag vet inte varför.
-Jag… -Hemskt. Du var en liten pojke.
Jag ville inte förstöra huset för dig, för du tyckte så mycket om det.
Tro mig, jag visste att saker pågick…
…men jag tog det inte lika allvarligt.
Jag råkade inte ut på samma sätt som ni.
För varje månad trappades det upp lite mer.
Och det blev extremt.
Varje kväll var jag beredd på att nåt skulle hända.
Det gjorde så ont.
-Vi måste ta dig till sjukhus. -De måste opereras bort.
-Ja. De satt så djupt. -Japp.
Jag tog väl hand om min fiskeutrustning.
Jag var stolt över den.
En metkrok kunde omöjligt ha hamnat på golvet,
än mindre hela lådan.
Det var utan tvekan meningen att jag skulle trampa på metkrokarna.
Det var fruktansvärt.
Anden i huset verkade nästan höja insatserna.
När saker trappades upp,
blev jag mer och mer reserverad och var annorlunda mot mina vänner.
Jag var annorlunda med familjen. Jag drog mig undan från alla.
Det var då jag blev intresserad av Croftons historia
och huset vi bodde i.
Sen gick jag till vedskjulet…
…för att titta igenom arkiven med gamla lådor och tidningar.
HENRY CROFTS HUS
Jag fick syn på ett foto av Henry Croft.
Jag kände igen honom lika bra som min egen far.
Jag kände genast igen honom. Jag visste att det var han.
Det var den anden som låg bakom det som hände i huset.
Jag visste att det var han och…
Jag kände vrede och ilska.
Det var den jäveln som gjorde det här mot oss.
Jag kunde sätta ett ansikte på det som hände.
Sen upptäckte jag nåt annat…
…som skrämde mig.
SJÄLVMORD I HENRY CROFTS HUS
Den tidigare hyresgästen hade begått självmord.
Därefter stod huset tomt i fyra år innan vi flyttade in.
Det var därför hyran var så låg.
Det kändes overkligt för mig
att inse att jag stod på platsen där mannen tog sitt liv.
Jag vet inte vad han hade gått igenom eller varför han gjorde det,
vad som drev honom till självmordet.
Men om han utsattes för samma saker som vi…
…är det troligt att han tog sitt liv på grund av det,
på grund av tortyren och hemsökelsen som ägde rum i huset.
Kanske han pressades till det, som han pressade oss.
Som mr Croft pressade oss.
Manifestationerna nådde ett crescendo, så att säga,
och jag glömmer aldrig kvällen då vi alla var där.
Max, du var där och du var där.
-En av de värsta kvällarna i mitt liv. -Ja.
Jessica, din kompis Diane var där.
Wyatt?
Wyatt!
Vi sprang ut på gatan och sprang hem till din vän.
Vi ringde till mamma.
Jag gick till huset, och när jag gick in var det helt tyst.
Några lampor var tända, men inget.
Och jag minns att en tallrik
verkade ha kastats in i väggen som en frisbee
och den satt fast där.
Jag såg att det var det som hänt.
Jag var helt förstummad.
Jag ville bara hämta mina barn. Jag hämtade er…
-Därifrån. -Japp.
Jag tänkte inte på hur farligt huset är.
Jag har ännu svårt att tro det, fast jag var där.
-Ja. -Ni vet,
jag har svårt att tro vad jag själv såg.
-Allt var krossat. -Och möblerna var omkullvälta,
stolarna var välta, bordet låg på sidan.
Det var det som hände Diane den kvällen… som krossade våra hjärtan.
Bara en halv kilometer från vårt hus.
Diane ville inte följa med tillbaka, så hon åkte hem.
De var på väg nedför backen…
Diane dog i den bilolyckan.
Jag hade fått veta det, och jag var hemma,
och mammas kille röjde på olycksplatsen.
Han hade hämtat bilen och kom hem på lunch.
Han parkerade utanför mitt fönster.
Man såg ännu hår i det krossade glaset.
Mamma skrek åt honom: "Du måste flytta den härifrån."
Det knäckte mig, bara att se det.
Ja, det var för mycket. Jag kunde inte…
För mig hänger allt ihop.
-Det gör det. -Ja.
Det var ett enda händelseförlopp.
Det känner jag.
Hoppas verkligen att Diane inte fick betala för det.
Var det mitt fel som bjöd hem henne?
Jag vet att det inte är det. Men om jag inte bjudit hem henne?
-Jag vet inte vad ordet är. -Skuld?
-Åh. En lampa slocknade. -Vad fan.
Fortsätt. Vi jobbar med ljuset.
-Läskigt. -Det kommer tillbaka.
-Åh. -Vad rädd jag blev.
Förlåt.
-Vad läskigt. -Ja.
-Just när jag sa att jag kände skuld. -Konstigt.
Ni vet…
Tänk på det som hände i garaget med den förra hyresgästen, sen kommer vi.
-Så mycket död runt det huset. -Jag känner likadant.
Självklart litar jag på alla här.
JESSICAS MAN
Förr hade jag inte trott på det.
Men ni upplevde otvivelaktigt detta. Så det är en tankeställare,
och jag tycker inte att nån borde känna skuld för det.
Det vet jag.
Det var dags att ge sig av.
Det var då du beslöt att vi skulle flytta.
-Vi flyttade… -Vi lämnade huset.
Det krävde ett högt pris och vi betalar det än i dag.
Vi bär detta med oss.
Inget av det som hände där var naturligt.
Jag tror personligen att Henry Croft fick ut nåt av att skrämma oss.
Av vår rädsla. Han fick ut nåt av att jag grät.
Han fick ut nåt när vi skrek av skräck.
Det var hatet jag kände i huset.
Det kunde inte hållas inne längre.
Det exploderade.
Undertexter: Anna Norman