‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎CROFTON, COLUMBIA BRITANICĂ, 1887
‎Trei, doi, unu!
‎Băi!
‎Ce…
‎Ajutor!
‎Vă rog, dle Croft.
‎Ajutați-mă.
‎LA LIMITA REALITĂȚII
‎Mă numesc Wyatt și am fost bântuit ‎de spiritul unui bărbat din sec. XIX.
‎O POVESTE ADEVĂRATĂ
‎Vreau să vă mulțumesc pentru prezență.
‎E important să fim la un loc ‎ca să discutăm despre asta.
‎E important să-mi spun povestea, ‎fiindcă mi-a fost teamă până acum.
‎Toți am evitat subiectul.
‎- Da. ‎- Fiindcă e incomod.
‎Asta face parte din eliberare, ‎faptul că discutăm despre asta împreună.
‎MAX ‎PRIETENUL LUI WYATT
‎După cum știm, eu sunt din Crofton,
‎din Columbia Britanică, din Canada.
‎A fost oraș de mineri la origini.
‎Numele vine de la Henry Croft.
‎El era proprietarul minelor din zonă.
‎Era șeful cel mare ‎și toată lumea era la cheremul lui.
‎Dacă nu ascultai de el, zburai.
‎Nu aveau măsuri de siguranță.
‎Nu aveau genul ăsta de protecție ‎pentru muncitori.
‎Așa că mulți au murit în mină.
‎Mama a găsit o slujbă bună în Crofton.
‎Ne-am mutat toți cu ea.
‎Am aflat mai târziu că ne mutaserăm ‎în casa lui Henry Croft.
‎- Era o casă înfiorătoare. ‎- Era imensă, ca un castel.
‎Și arăta ca o casă bântuită.
‎În ziua mutării…
‎am simțit o atmosferă apăsătoare.
‎Era ceva în neregulă.
‎Văzând toate păpușile
‎aliniate pe scaune și pe canapea…
‎Îmi amintesc că erau cât mine.
‎Păpușile sunt primul lucru ‎care-mi vin în minte din casa aia.
‎- La fel. ‎- Și magazia.
‎Nu mă simțeam bine la casa aia, ‎așa că evitam complet magazia.
‎Nu am mers niciodată acolo.
‎Nu voiam s-o curăț ‎sau să am de-a face cu ea.
‎Ce am văzut în magazia aia ‎m-a afectat puternic.
‎Era o pată mare pe perete.
‎Nu știu ce era.
‎Îmi îngheța sângele în vene ‎și mă făcea să mă simt…
‎nepoftit.
‎Când am văzut aia, ‎m-am întors spre mama și i-am zis:
‎„Nu o să locuiesc în casa asta ‎sub nicio formă!”
‎Am găsit o cutie cu pisoi sub verandă.
‎Mi s-a spus că pot păstra un pisoi ‎dacă mă mut în casă.
‎Îmi amintesc.
‎Mi-am luat pisoiul și am intrat.
‎Îmi amintesc că se simțea fum de trabuc ‎în capul scărilor.
‎Și balansoarul…
‎Nu vedeam pe nimeni.
‎Simțeam că e cineva în camera mea
‎și fuma în balansoar.
‎A fost un moment terifiant.
‎Vă amintiți șopronul pentru rufe,
‎unde aveam mașina de spălat?
‎FORMALDEHIDĂ
‎Am văzut poze.
‎Doar cu oameni în sicrie.
‎În unele, era doar persoana din sicriu,
‎iar în altele, erau și rudele.
‎Era îngrozitor, fiindcă erau oameni morți ‎în casa unde locuiam.
‎Și era formaldehidă peste tot.
‎Am avut multe întrebări
‎când am descoperit alea de una singură.
‎După ce ne-am mutat, în primele zile,
‎îmi amintesc că nu puteam adormi.
‎Mașinuța de pompieri a pornit ‎fără baterii.
‎Și am auzit pași, fără urmă de îndoială.
‎M-a apucat groaza ‎și mi-am tras păturile peste cap.
‎Veneam des în camera ta speriat, Jessica.
‎Dormeam în patul tău, ‎fiindcă mi-era teamă să stau singur.
‎Îmi amintesc că am țipat ‎din toți rărunchii în noaptea aia.
‎Era în balansoar și am văzut
‎cum lumina portocalie urca și se întețea,
‎apoi cobora, de parcă cineva fuma trabuc.
‎N-am vrut să mai dorm la etaj ‎și m-am simțit prost că te-am lăsat acolo.
‎Atunci a început să-mi fie greu.
‎Nu știam ce să cred.
‎Atunci au început fantomele să devină
‎ceva real, nu doar ca-n desene animate.
‎Iar lucrurile au continuat ‎să se înrăutățească.
‎- Nu v-am spus despre scări. ‎- Nu știu de ce.
‎E groaznic. Erai un băiețel.
‎Nu voiam să-ți stric imaginea casei, ‎fiindcă știam cât îți place.
‎Credeți-mă că știam că se petrece ceva.
‎Dar nu am luat lucrurile în serios.
‎Eu nu treceam prin ce treceați voi.
‎Lună de lună, lucrurile se agravau.
‎Au ajuns la intensitate maximă.
‎În fiecare seară ‎mă așteptam să se întâmple ceva.
‎- M-a durut groaznic. ‎- Da, te-am dus la spital.
‎Mi l-au scos din picior.
‎- Era înfipt adânc. ‎- Da.
‎Aveam mare grijă de cutia cu momeli ‎și de sculele de pescuit.
‎Eram mândru de ele.
‎Era de neconceput ca un singur cârlig ‎să rămână pe podea, darămite toate.
‎Nu e nicio urmă de îndoială ‎că s-a dorit să calc pe cârlige.
‎A fost oribil.
‎Spiritul din casă parcă mă tachina.
‎Situația din casă se agrava.
‎Eram din ce în ce mai rezervat ‎și mă purtam diferit cu prietenii.
‎Le fel și cu familia.
‎M-am îndepărtat de toată lumea.
‎Atunci m-am interesat ‎de istoria orașului Crofton
‎și a casei noastre.
‎M-am întors în magazie.
‎M-am uitat prin cutiile ‎pline cu ziare vechi.
‎THE CHRONICLE ‎CASA LUI HENRY CROFT
‎Am văzut poza lui Henry Croft ‎când le răsfoiam.
‎L-am recunoscut ‎așa cum mi-aș recunoaște tatăl.
‎L-am recunoscut imediat. ‎Știam că el era!
‎El era spiritul care mă bântuia ‎și mă hărțuia în casă.
‎L-am recunoscut și am simțit…
‎M-am simțit copleșit de furie.
‎Ăsta era ticălosul care ne ataca!
‎Am putut să identific ‎persoana care ne făcea asta.
‎Apoi am mai aflat ceva.
‎Ceva îngrozitor.
‎SINUCIDERE ÎN CASA LUI HENRY CROFT
‎Locatarul anterior se sinucisese.
‎Casa a rămas neocupată patru ani ‎până se ne mutăm noi acolo.
‎De asta era chiria ieftină.
‎A fost o experiență ireală
‎să-mi dau seama că stăteam ‎în locul unde acel om își luase viața.
‎Nu știu prin ce a trecut ‎sau de ce a decis să facă asta,
‎ce l-a mânat spre sinucidere.
‎Dar, dacă a îndurat ce am îndurat noi…
‎E o probabilitate ridicată ‎că asta l-a făcut să se sinucidă.
‎Din cauza chinurilor îndurate ‎în casa aia bântuită.
‎Poate că a fost împins de la spate, ‎și asta se încerca și cu noi.
‎Dl Croft ne făcea asta.
‎Manifestările ajunseseră la paroxism.
‎Nu voi uita niciodată seara ‎când eram cu toții acolo.
‎Max, tu erai acolo, la fel și tu.
‎- A fost o noapte cruntă. ‎- Da!
‎Jessica, tu erai cu prietena ta Diane.
‎Wyatt?
‎Wyatt!
‎Am fugit în stradă ‎și am mers acasă la prietena ta.
‎Am sunat-o pe mama.
‎M-am dus la casă. ‎Când am intrat, era liniște de mormânt.
‎Erau doar câteva lumini aprinse.
‎Îmi amintesc o farfurie.
‎Fusese aruncată pe perete ca un disc.
‎Era lipită de perete.
‎Când am văzut, am știut.
‎Am rămas mută. ‎Am vrut doar să-mi găsesc copiii.
‎- Parcă v-am luat de la amica ta. ‎- Da.
‎Nu m-am gândit niciodată ‎cât de periculoasă e casa aia.
‎Nici mie nu-mi vine să cred, ‎și am trăit acolo.
‎- Da. ‎- Mi-e greu să înțeleg ce am văzut.
‎Totul era spart.
‎Mobila era cu fundul în sus,
‎scaunele, la fel, masa era pe o parte.
‎Și tragedia cu Diane din seara aia…
‎- Da. ‎- Ne-a frânt inimile.
‎La nici un kilometru de casă.
‎Da. Diane nu a vrut să vină cu noi, ‎așa că s-a întors acasă.
‎Când coborau dealul…
‎Diane a murit în accident în seara aia.
‎Când am aflat, eram acasă.
‎Iubitul mamei elibera locul accidentului.
‎Ridicase mașina și venise acasă la prânz.
‎O parcase în fața ferestrei mele.
‎Încă se vedea păr în sticla spartă.
‎Mama țipa la el să ia mașina de acolo.
‎M-a distrus emoțional să văd asta.
‎Da, a fost prea mult. Eu n-am putut…
‎Eu cred ‎că toate lucrurile se întrepătrund.
‎Una nu s-a terminat ‎până să înceapă cealaltă.
‎Sper că Diane nu a plătit pentru asta.
‎E vina mea că am adus-o acolo? Știu că nu.
‎Dar, dacă n-aș fi adus-o acolo…
‎- Nu știu cuvântul potrivit. ‎- Vinovăție?
‎- A picat curentul. ‎- Ce dracu'?
‎Filmați până rezolvăm.
‎- Asta e înfiorător. ‎- Îi dăm drumul imediat.
‎M-am îngrozit.
‎Scuze!
‎- E înfiorător. ‎- Da.
‎- Tocmai când spuneam că mă simt vinovată. ‎- Straniu!
‎Știi…
‎Când te gândești ‎la ce s-a întâmplat în garaj
‎cu fostul chiriaș, și ne aduci pe noi…
‎Moartea dă târcoale casei.
‎Sunt de aceeași părere.
‎Am încredere în toți cei de aici.
‎Nu aș fi crezut în așa ceva înainte.
‎Dar nu am niciun dubiu ‎că ați trecut prin asta.
‎Asta mi-a deschis ochii și nu cred ‎că trebuie să vă simțiți vinovați.
‎Știu.
‎Era timpul să plecăm.
‎Atunci ai decis și tu să plecăm.
‎- Am plecat. ‎- Cât mai departe.
‎Ne-a consumat prea mult. ‎Plătim prețul până în ziua de azi.
‎Purtăm asta în suflet.
‎Nu s-a întâmplat nimic natural acolo.
‎Cred că era însuși Henry Croft
‎și îi plăcea să ne tortureze.
‎Îi plăcea teama noastră.
‎Și să mă vadă plângând.
‎Îi plăceau țipetele noastre de spaimă.
‎Era ura pe care o simțeam în casă.
‎Nu mai putea fi ținută în frâu.
‎Și s-a dezlănțuit.