EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
CROFTON, BRITISK COLUMBIA 1887
Tre, to, én!
Hei!
Faen!
Hjelp.
Vær så snill. Mr. Croft?
Hjelp meg.
HJEMSØKT: OVERNATURLIGE OPPLEVELSER
Jeg heter Wyatt, og jeg ble hjemsøkt av ånden til en mann fra 1800-tallet.
DET FØLGENDE ER EN SANN HISTORIE
Jeg vil takke alle for at dere kom.
Det er viktig for oss å snakke om dette.
Det er viktig for meg å fortelle dette, for jeg har fryktet det.
Det er et tema vi har unngått fordi det er ubehagelig.
Og en del av renselsen er at vi sitter her
og prater om det.
WYATTS VENN
Som vi alle vet, er jeg fra Crofton.
Crofton er i Britisk Columbia, på Vancouverøya.
Byen ble grunnlagt som en gruveby.
Crofton ble oppkalt etter Mr. Henry Croft.
Han eide gruvevirksomhetene rundt stedet.
Han var sjefen, og alle gjorde det han sa.
Gjorde du ikke det, kunne du gå.
De hadde ikke et sikkerhetsprogram. De hadde ikke noe som støttet arbeiderne.
Mange døde der inne.
Mor hadde funnet en god jobb i Crofton.
Så vi alle flyttet.
Og senere fant jeg ut at huset vi flyttet til, var Henry Crofts hjem.
-Det var et skummelt hus. -Det var stort, nesten et slott.
I mangel på et bedre ord, så det hjemsøkt ut.
Den dagen vi flyttet inn…
Det var en illevarslende følelse.
Det var noe som kjentes feil.
Å se alle de dukkene stilt opp på stolene og sofaen…
De var like store som meg.
Det første jeg tenker på hver gang med det huset, er dukkene.
-Samme her. -Og vedskjulet.
Jeg likte ikke huset uansett, så jeg unngikk det.
Jeg gikk ikke inn dit.
Jeg ville ikke gjøre rent der eller noe.
Det jeg så i vedskjulet, påvirket meg ganske mye.
Det var en stor flekk på veggen, og jeg visste ikke hva det var.
Det fikk meg til å føle meg kald og…
…og uvelkommen.
Da jeg så det, så jeg rett på moren min og sa:
"Jeg kommer overhodet ikke til å bo i dette huset."
Jeg hadde funnet en eske med kattunger under verandaen,
og jeg ble fortalt at jeg kunne få en kattunge om jeg flyttet inn.
Ja, jeg husker det.
-Jeg fikk kattungen, og vi flyttet inn. -Sleipt.
Jeg husker at jeg luktet sigarrøyk øverst i trappa.
-Og gyngestolen. -Jeg kunne ikke se noen i rommet.
Det var som om det var noen på rommet mitt
som bare satt der og røkte.
Det var et overveldende skummelt øyeblikk.
Husker dere lagringsskuret bak huset?
Hvor vaskemaskinen sto?
FORMALDEHYD
Jeg husker bildene.
Folk i kister, folk i kister.
Jeg husker at noen var bare en kiste med en person,
og noen hadde familiemedlemmer rundt.
Og det var skremmende, for jeg kunne se at det var døde folk
der hvor jeg bodde.
Og det er formaldehyd og balsamvæske.
Og jeg hadde mange spørsmål
da jeg oppdaget det alene.
Jeg husker at en av de første dagene der
var jeg våken, for det var vanskelig å sovne.
Brannbilen startet uten batterier.
Og jeg hørte tydelige fottrinn.
Jeg var så redd, og jeg husker at jeg dro teppene over hodet.
Jeg husker at jeg ofte løp inn på rommet ditt, Jessica.
Og jeg sov i sengen din, fordi jeg var for redd til å være alene.
Jeg husker at jeg skrek. Jeg husker at jeg skrek den natten.
Jeg husker at han var i gyngestolen, og jeg så
det oransje lyset komme opp, og så ble det klarere,
og så ble det svakere, som om noen røkte en sigar.
Jeg ville ikke sove oppe mer, og jeg hadde dårlig samvittighet for å forlate deg der.
Det var da det begynte å bli vanskelig, for jeg visste ikke hva jeg skulle tro.
Det var da spøkelser begynte å bli noe ekte og ikke bare noe i tegnefilmene.
Og eskaleringen fortsatte.
Jeg fortalte ikke om trappen.
Jeg vet ikke hvorfor.
Så forferdelig. Du var en liten gutt.
Jeg ville ikke ødelegge huset for deg, for jeg visste at du elsket det.
Tro meg, jeg visste at ting foregikk.
Men jeg tok det ikke så alvorlig.
Ting skjedde ikke med meg som de gjorde med deg.
Hver måned vi bodde der, eskalerte det litt.
Og det ble ekstremt.
Jeg la meg hver kveld og ventet at noe skulle skje.
-Det var så vondt. -Vi måtte få deg rett på sykehuset.
Den måtte opereres ut av foten.
-Den satt så dypt. -Ja.
Jeg tok godt vare på krokboksen og alle fiskeredskapene mine.
Jeg var stolt av dem.
Det ville vært usannsynlig med én krok på gulvet,
og slett ikke hele boksen.
Det var ingen tvil om at jeg skulle tråkke på fiskekrokene, og…
Det var fryktelig.
Det var nesten som om ånden i huset økte innsatsen.
Da ting eskalerte i huset,
ble jeg mer og mer reservert, og jeg var ikke som før med vennene mine.
Jeg var ikke som før med familien. Jeg trakk meg unna alle.
Det var da jeg ble interessert i Croftons historie og husets historie.
Og så gikk jeg tilbake til vedskjulet…
…for å se gjennom de gamle eskene og avisene.
HENRY CROFTS HUS
Et bilde av Henry Croft dukket opp da jeg gikk gjennom det.
Og jeg gjenkjente ham som jeg ville gjenkjent min egen far.
Jeg kjente ham igjen med en gang. Jeg visste at det var ham.
Det var ånden som hadde plaget meg og gjort det han gjorde i huset.
Jeg visste at det var ham, og jeg følte…
Jeg følte sinne og raseri.
Dette er jævelen som gjorde dette mot oss.
Og…
Jeg kunne sette et ansikt på det som skjedde.
Og så fant jeg ut noe annet…
…som skremte meg.
SELVMORD I HENRY CROPS HUS
Den forrige leietakeren hadde begått selvmord.
Og huset ble stående tomt i fire år før vi flyttet inn.
Det var derfor leien var så lav.
Det var et surrealistisk øyeblikk for meg
å innse at jeg sto der hvor mannen tok livet sitt.
Jeg vet ikke hva han gikk gjennom og hvorfor han gjorde det han gjorde,
hva som fikk ham til å begå selvmord,
Men om han opplevde det samme som oss i det huset…
…er det en stor sjanse for at han tok livet sitt på grunn av det.
På grunn av pinslene og hjemsøkingen i det huset.
Kanskje han ble presset til det, sånn som han presset oss.
Som Mr. Croft presset oss.
Manifestasjonene nådde et crescendo, for å si det sånn,
og jeg vil aldri glemme den kvelden vi alle var der.
Max, du var der, og du var der.
Det var en av de verste kveldene i mitt liv.
Jessica, du hadde besøk av din venn Diane.
Wyatt?
Wyatt!
Vi løp ned gaten og dro til vennen din.
Og vi ringte mamma.
Jeg gikk til huset, og da jeg gikk inn døra, var det stille.
Noen lys var på, men ingenting.
Det var en tallerken i veggen som om den var kastet som en frisbee.
Den satt fast der.
Jeg forsto hva som hadde skjedd bare ved å se det. Du blir målløs.
Jeg ville bare hente barna mine.
-Jeg tror jeg hentet dere da. -Ja.
Jeg tenkte aldri på hvor farlig huset faktisk var.
Jeg har vanskelig for å tro det, og jeg opplevde det.
Og jeg så det med egne øyne.
-Alt var knust. -Møblene var veltet.
Stoler var veltet, bordet lå på siden.
Det som dessverre skjedde med Diane den kvelden…
-Ja. -Det var hjerteskjærende.
Bare en halv kilometer fra huset vårt.
Diane ville ikke komme tilbake, så hun dro hjem.
Og så var de på vei ned bakken…
Den kvelden døde Diane i bilulykken.
Jeg hadde fått vite det, og jeg var hjemme.
Og mammas kjæreste ryddet opp på ulykkesstedet.
Han hadde hentet bilen og kom hjem til lunsj.
Han parkerte den utenfor vinduet mitt. Og du kunne se hår i det knuste glasset.
Jeg husker at mamma ropte til ham: "Du må få den vekk."
Det knuste meg å se det.
Ja, det var for mye. Jeg kunne ikke…
Jeg føler at alt henger sammen.
-Ja. -Absolutt.
Jeg føler det ene ikke tok slutt før det neste begynte.
Jeg håper virkelig at Diane ikke ble straffet for det.
Er det min skyld fordi jeg tok henne med? Jeg vet at det ikke er det.
Men om jeg ikke hadde fått henne dit…
-Jeg vet ikke hva ordet er. -Skyld?
Vi mistet lyset.
-Hva i helvete? -Fortsett å filme. Vi jobber med det.
-Det er skummelt. -Det kommer tilbake.
Det skremte meg.
Beklager.
-Det er skummelt. -Ja.
-Akkurat da jeg sa at jeg følte skyld. -Det er rart.
Du vet…
Når du tar det som skjedde i garasjen
med forrige leietaker, og setter oss der…
-Det er mye død som omgir huset. -Jeg føler det samme.
Jeg stoler på det alle her sier.
Det er ikke noe jeg ville trodd før.
Men jeg er ikke i tvil om at dere opplevde dette.
Så det er en vekker, og jeg synes ikke noen burde ha skyldfølelse.
Jeg vet det.
Det var på tide å dra.
Da bestemte du at det var på tide å dra.
-Vi dro. -Vi dro fra huset.
Det var en for høy pris for oss alle. Vi betaler for det helt til i dag.
Vi bærer dette med oss.
Det skjedde ingenting som var naturlig.
Jeg tror at Henry Croft selv kjente tilfredsstillelse ved å skremme oss.
Han hadde glede av frykten vår. Han hadde glede av at jeg gråt.
Han hadde glede av skrikene våre når vi var redde.
Det var hatet jeg følte i huset.
Den kunne ikke holdes nede lenger.
Og det eksploderte.