A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ SOROZATA
BRIT COLUMBIA, CROFTON 1887
Három, kettő, egy.
Hé!
A kur…
Kérem, segítsen!
Kérem! Mr. Croft!
Kérem, segítsen!
A nevem Wyatt, és egy 1800-as évekbeli férfi szelleme kísértett engem.
IGAZ TÖRTÉNET ALAPJÁN
Köszönöm, hogy mind eljöttetek.
Mindannyiunk számára fontos, hogy összeüljünk, és átbeszéljük a dolgot.
Fontos, hogy ezt elmeséljem, mert eddig nem mertem.
Mindannyian kerültük a témát…
- Igaz. - …mert kellemetlen.
És a katarzis megkívánja, hogy együtt leüljünk,
és átbeszéljük.
Én ugyebár Croftonból jöttem,
ami Kanadában, a Brit Columbia-i Vancouver-szigeten van.
Bányavárosként alapították.
Croftont Mr. Henry Croftról nevezték el.
A környéken minden bányászati tevékenység az ő birtokában volt.
Ő volt ott a főnök, és mindenki engedelmeskedett neki.
Ha nem tetted, találtak helyetted mást.
Nem voltak óvintézkedések.
Nem gondoskodtak a munkások biztonságáról,
és emiatt rengetegen haltak meg ott.
Anyám kapott egy jó állást Croftonban,
ezért mind odaköltöztünk.
Később tudtam meg, hogy Henry Croft otthonába költöztünk.
- Ijesztő egy ház volt. - Hatalmas, akár egy kastély.
Nincs rá jobb szó, kísértetháznak tűnt.
A beköltözésünk napján…
nagyon rossz előérzetem volt.
Valami… nem stimmelt.
Azok a bábuk,
ahogy ott ültek sorban a székeken és a kanapén…
Emlékszem, akkorák voltak, mint én.
Arról a házról elsőként mindig azok a bábuk jutnak az eszembe.
- Szintén. - Meg a fészer.
Amúgy is volt bajom a házzal,
a fészert messziről elkerültem.
Soha nem mentem ki oda.
Nem akartam se kitakarítani, se semmit.
Igen, a fészerben látottak igen nagy hatással voltak rám.
Volt egy óriási folt a falon… és nem tudtam, mi lehet.
Számomra ridegséget sugárzott, és…
elutasítást.
Amikor megláttam, ránéztem anyámra, és azt mondtam:
„Teljesen kizárt, hogy én ebben a házban lakjak.”
De a tornác alatt találtam egy dobozt, amiben kiscicák voltak,
és azt az ígéretet kaptam, hogy egyet megtarthatok, ha beköltözöm.
Igen, erre emlékszem.
- Megtartottam egy cicát, és beköltöztünk. - Ravasz.
Emlékszem a szivarfüst szagára a lépcső tetején.
És a hintaszékre is.
Nem láttam senkit a szobában.
Olyan volt, mintha valaki ott lett volna a szobámban,
és a székben ülve szivarozott volna.
Rendkívül rémisztő volt.
Emlékeztek arra a tároló-mosókonyhára?
A ház mögött a mosó- és szárítógéppel?
FORMALDEHID
Emlékszem a képekre.
Koporsóban fekvő emberekről.
Emlékszem, némelyiken egyedül feküdt valaki egy koporsóban,
de voltak, amin családtagok vették körbe.
És rémisztő volt, mert tudtam, hogy halottakat látok
azon a helyen, ahol élek.
Körülöttem meg formaldehid meg balzsamozó folyadék.
És hát nem is tudom, de rengeteg kérdés merült fel bennem,
amikor minderre teljesen egyedül rábukkantam.
A beköltözésünk utáni első napokban
emlékszem rá, ébren voltam, mert sehogy sem sikerült elaludni.
Az a tűzoltóautó bekapcsolt, pedig nem is volt benne elem.
És egyértelműen lépéseket hallottam.
Borzasztóan féltem, és emlékszem, hogy a fejemre húztam a takarót.
És többször előfordult, hogy átszaladtam a szobádba, Jessica,
és az ágyadban aludtam, mert féltem az egyedülléttől.
Emlékszem a sikítozásunkra. Ahogy sikítottunk azon az éjszakán.
Emlékszem, a hintaszékben ült, és láttam,
ahogy a narancssárga fény felemelkedett, felizzott,
aztán leereszkedett, mintha valaki szivarozott volna.
Nem aludtam többé az emeleten,
és bántott, hogy ott hagytalak, de nem tudtam maradni.
Utána nagyon nehéz volt nekem,
mert már nem tudtam, mit higgyek.
Akkor kezdtem a szellemeket valóságos lényeknek tekinteni,
nem csak rajzfilmfiguráknak.
És a helyzet folyamatosan egyre súlyosabb és súlyosabb lett.
Nem meséltem neked a lépcsőről.
Nem is értem, miért.
- Mert… - Szörnyű! Kisfiú voltál még.
Nem akartam tönkretenni a házról alkotott képet.
Tudtam, mennyire szereted.
Hidd el, tudtam, hogy történnek furcsaságok!
De nem vettem annyira komolyan.
Velem nem történt olyasmi, mint veled.
Míg ott laktunk, hónapról hónapra romlott a helyzet.
És aztán túlment egy határon.
Esténként úgy bújtam ágyba, hogy vártam, hogy valami történni fog.
Iszonyatosan fájt.
Egyből kórházba vittünk.
Az egyiket ki kellett műteni.
- Igen. Annyira mélyen volt. - Igen.
Nagyon vigyáztam a horgászdobozomra, meg a felszerelésemre.
Büszke voltam rájuk.
Elképzelhetetlen volt, hogy egy horog legyen a padlón,
pláne nem egy egész doboznyi.
Biztos, hogy szándékosan kerültek oda, hogy rájuk lépjek, és…
Szörnyű élmény volt.
Olyan volt, mintha a házban lakó szellem…
emelte volna a tétet.
Ahogy a dolgok elfajultak a házban,
egyre inkább befelé fordultam, és a barátaimmal is másképp viselkedtem.
A családommal is más lettem.
Mindenkitől eltávolodtam.
Ekkor kezdett el érdekelni Crofton történelme,
és a házé is, amelyben éltünk.
Visszamentem a fészerbe…
hogy átnézzem az ósdi dobozok tartalmát és a régi újságokat.
KRÓNIKA HENRY CROFT HÁZA
Az egyik újságból Henry Croft képe nézett rám.
Felismertem őt, ahogy a saját apámat is felismerném.
Egyből felismertem. Tudtam, hogy ő az.
Ő volt a szellem, aki zaklatott engem, és tette azokat a dolgokat a házban.
Tudtam, hogy ő az, és…
dühöt és haragot éreztem.
„Ez a rohadék tette ezt velünk.”
Értitek?
És hozzá tudtam rendelni egy arcot a történtekhez.
Aztán rájöttem még valamire,
ami megrémített.
ÖNGYILKOSSÁG HENRY CROFT HÁZÁBAN
A ház előző bérlője öngyilkos lett.
A ház ezután négy évig üresen állt, mielőtt mi beköltöztünk.
Ezért volt olyan kedvező a lakbér.
Szürreális élmény volt számomra,
mikor rájöttem, hogy ott állok, ahol az a férfi öngyilkos lett.
Nem tudom, min ment keresztül, és mi késztette arra, amit tett,
hogy mi okból lett öngyilkos, miért tette ezt magával.
De ha átélnéd, amit mi éltünk át abban a házban…
Jó eséllyel az ok, ami miatt megölte magát,
az a gyötrelem és a szellemjárás volt,
ami a házban zajlott.
Talán belekényszerítette, ahogy velünk is megpróbálta.
Ahogy Mr. Croft tette velünk.
A manifesztációi, hogy úgy mondjam, már-már elérték a csúcspontjukat.
Soha nem felejtem el azt az éjjelt, amikor mind együtt voltunk.
Max, te is ott voltál. És te is.
- Életem legszörnyűbb éjszakája volt. - Kétségtelenül.
Jessica! A barátnőd, Diane is nálunk volt.
Wyatt?
Wyatt!
Együtt végigrohantunk az utcán, bementünk a barátodhoz,
és felhívtuk anyát.
Odaértem a házhoz, és amikor beléptem, odabent halálos csend volt.
Világított pár lámpa, de ennyi.
És emlékszem, volt ott egy tányér.
A falban. Mintha belehajították volna, akár egy frizbit. Bele volt szorulva.
A látvány önmagáért beszélt.
A döbbenettől szóhoz sem jutottam.
Csak el akartam menni a gyerekeimért.
Azt hiszem, el is mentem…
- értetek. - Igen.
Sosem gondoltam volna, hogy ilyen veszélyes az a ház.
Nekem is nehéz volt elhinni, pedig átéltem.
- Igen. - Tudod…
nehéz elhinnem, amit láttam.
Minden összetörve.
A bútorok felborítva.
A székek is. Az asztal is az oldalán hevert.
Sajnos, ami Diane-nel történt azon az estén,
attól összetört a szívünk.
Egy kilométerre a házunktól történt.
Igen. Diane nem akart visszamenni a házba, ezért hazament.
És lefelé tartottak a hegyről…
Aznap éjjel Diane meghalt egy autóbalesetben.
Otthon voltam, amikor megtudtam, mi történt.
Anya párja tette rendbe a baleset helyszínét.
Elhozta a kocsit, hazajött ebédre,
és az ablakom alatt parkolt le.
Még ott volt a haj a törött szélvédőben.
Emlékszem, ahogy anya rákiáltott: „Tüntesd el innen!”
A látványától is kikészültem.
Igen. Túl sok volt. Nem is tudtam…
Én úgy érzem, itt minden mindennel összefügg.
- Tényleg. - Abszolút.
Az egyik dolog követte a másikat.
Így érzem.
És nagyon remélem, hogy nem Diane fizetett meg érte.
Az én hibám lenne, mert áthívtam?
Persze tudom, hogy nem,
de ha nem hívtam volna át…
- Nem is tudom, mi az ideillő szó. - Bűntudat?
- Ó! - Kiégett egy lámpa.
- Mi a… - Kialudt.
Folytassátok csak! Megjavítjuk.
- Most kirázott a hideg. - Mindjárt kész.
- Hű! - Ez halálra rémített.
Elnézést mindenkitől!
- Ez rémisztő. - Az.
- És épp a bűntudatról beszéltem. - Bizarr.
Tudjátok…
Ha azt vesszük, ami a garázsban történt
az előző bérlővel, és belehelyezzük magunkat…
-A halál lengi körül a házat. - Igen, én is így érzem.
Természetesen elhiszem, amit mondtok.
Korábban nem hittem volna ilyesmiben.
De most nem kételkedem abban, hogy ezeket ti valóban átéltétek.
Felnyílt a szemem,
de nem hiszem, hogy bárkinek is bűntudatot kellene éreznie miatta.
Igen, tudom.
Ideje volt lelépni. Elmenni onnan.
Akkor végre a költözés mellett döntöttél.
- Eljöttünk. - Elköltöztünk.
Túl sokat követelt tőlünk, és még ma is fizetjük az árát.
Magunkkal cipeljük a terhet.
Nem volt semmi természetes abban, ami ott történt.
Szerintem magát Henry Croftot személyesen
megelégedettséggel töltötte el, hogy elijesztett.
A félelmünkből táplálkozott meg a könnyeimből.
Meg a félelem szülte sikolyainkból.
Éreztem a házban a gyűlöletet.
Már nem lehetett kordában tartani.
És egyszerűen csak… kitört.
A feliratot fordította: Török Lajos