‫- סדרה מקורית של NETFLIX -‬
‫- קרופטון, קולומביה הבריטית, 1887 -‬
‫שלוש, שתיים, אחת.‬
‫היי!‬
‫פאק…‬
‫בבקשה, עזור לי.‬
‫בבקשה…‬
‫מר קרופט?‬
‫בבקשה, עזור לי.‬
‫- מפגשים מהסוג המצמרר -‬
‫שמי ואייט, ורוחו של אדם‬ ‫מהמאה ה-19 רדפה אותי.‬
‫- זהו סיפור אמיתי -‬
‫אני רוצה להודות לכולכם על שבאתם.‬
‫היה חשוב לכולנו שנתאסף ונדבר על זה.‬
‫חשוב לי לספר את הסיפור הזה,‬ ‫כי פחדתי לעשות זאת.‬
‫כולנו נמנענו מהנושא הזה…‬
‫כן.‬ ‫-כי הוא מטריד.‬
‫- ג'סיקה, אחות של ואייט -‬
‫וחלק מהקתרזיס הוא ההתאספות של כולנו יחד‬
‫כדי לדבר על זה.‬
‫- מקס, חבר של ואייט -‬
‫כפי שכולנו יודעים, אני מקרופטון.‬
‫קרופטון בקולומביה הבריטית,‬ ‫באי ונקובר שבקנדה.‬
‫העיר נוסדה כעיירת כורים.‬
‫קרופטון נקראה למעשה על שם מר הנרי קרופט.‬
‫פעולות הכרייה באזור היו בבעלותו.‬
‫הוא היה הבוס וכולם פעלו לפי הוראותיו.‬
‫אחרת, היו נפטרים ממך.‬
‫לגמרי, לא הייתה להם תוכנית לבטיחות בעבודה.‬ ‫לא היה להם דבר כזה‬
‫כדי להשגיח על העובדים.‬
‫ולכן רבים מתו שם.‬
‫אימי מצאה עבודה טובה בקרופטון.‬
‫- סידני, אימא של ואייט -‬
‫אז כולנו עברנו לשם.‬
‫- טרי, בעלה של ג'סיקה -‬
‫מאוחר יותר גיליתי‬ ‫שהבית שעברנו אליו היה של הנרי קרופט.‬
‫זה היה בית מפחיד למראה.‬ ‫-זה היה בית ענק, כמעט טירה.‬
‫באין מילה טובה יותר,‬ ‫הוא נראה כמו בית רדוף רוחות.‬
‫ביום שעברנו לגור בו…‬
‫הייתה לי תחושה מבשרת רעות.‬
‫היה שם משהו מוזר.‬
‫המראה של כל הבובות האלה,‬ ‫מסודרות בשורה על הכיסאות והספה…‬
‫ואני זוכר שהן היו גדולות כמוני.‬
‫הדבר הראשון שעולה בדעתי‬ ‫כשאני חושב על הבית ההוא, זה הבובות ההן.‬
‫כנ"ל.‬
‫ומחסן העצים.‬
‫גם ככה היה לי קשה בבית הזה,‬
‫אז התרחקתי ממחסן העצים.‬
‫מעולם לא הלכתי לשם.‬
‫לא רציתי לנקות אותו, או שום קשר אליו.‬
‫כן, מה שראיתי במחסן העצים השפיע עליי מאוד.‬
‫היה שם כתם גדול על הקיר‬
‫ולא ידעתי מהו.‬
‫הוא גרם לי להרגיש קור...‬
‫ולא רצוי.‬
‫כשראיתי את זה,‬ ‫הסתכלתי ישירות על אימא שלי ואמרתי‬
‫"אין מצב שאני גרה בבית הזה".‬
‫מצאתי ארגז חתלתולי בר מתחת למרפסת,‬
‫ואמרו לי שאקבל חתלתול אם אסכים לעבור לבית.‬
‫כן, אני זוכרת את זה.‬
‫אז קיבלתי את החתלתול שלי ועברנו לשם.‬
‫אני זוכרת שהרחתי עשן סיגר‬ ‫למעלה בקצה המדרגות.‬
‫ואת כיסא הנדנדה.‬
‫לא ראיתי איש בחדר.‬
‫לא, זה היה כאילו יש מישהו בחדר שלי‬
‫יושב שם על הכיסא ומעשן.‬
‫זה היה רגע מצמרר במיוחד.‬
‫זוכרים את צריף האחסון והכביסה מאחורי הבית,‬ ‫שבו היו מכונת הכביסה והמייבש?‬
‫- פורמלין -‬
‫אני זוכרת שראיתי את התמונות.‬
‫אנשים בארונות קבורה.‬
‫אני זוכרת שבחלקן‬ ‫ראו רק ארון קבורה עם בן אדם,‬
‫ובחלקן ראו בני משפחה מסביב.‬
‫וזה היה נורא מפחיד,‬ ‫כי יכולתי לראות שמדובר באנשים מתים,‬
‫במקום שבו אני גרה.‬
‫ויש פורמלין ונוזל חניטה.‬
‫אתם יודעים, ו…אני לא יודעת…‬ ‫עלו בי תהיות רבות‬
‫כשגיליתי את הדבר הזה בעצמי.‬
‫אחרי שעברנו לבית ההוא, בימים הראשונים‬
‫אני זוכר שנשארתי ער כי היה לי קשה להירדם.‬
‫מכונית הכיבוי הופעלה בלי שהיו בה סוללות.‬
‫ובבירור שמעתי צעדים.‬
‫כל כך פחדתי, ואני זוכר‬ ‫שפשוט משכתי את השמיכות מעל לראשי.‬
‫אני זוכר שלעתים קרובות‬ ‫רצתי לחדר שלך, ג'סיקה,‬
‫וישנתי במיטה שלך כי פחדתי להיות לבד.‬
‫אני זוכרת שצרחתי באותו לילה.‬
‫אני זוכר שהוא ישב בכיסא הנדנדה,‬
‫ואני זוכר שראיתי את ההבהוב הכתום עולה,‬ ‫הופך זוהר יותר,‬
‫ואז יורד חזרה, כאילו מישהו מעשן סיגר.‬
‫כבר לא הסכמתי לישון למעלה והרגשתי נורא‬ ‫שהשארתי אותך שם, אבל לא יכולתי להישאר שם.‬
‫אז זה התחיל להיות עבורי קשה מאוד,‬
‫כי לא ידעתי מה לחשוב. אני…‬
‫אז הרוחות התחילו להפוך למשהו ממשי‬ ‫ולא רק דמויות בסרטים המצוירים.‬
‫והמצב רק הלך והחמיר.‬
‫לא סיפרתי לך על המדרגות.‬
‫אני לא יודעת למה. כן.‬
‫כיוון ש…‬ ‫-לא, זה נורא. היית ילד קטן.‬
‫לא רציתי להרוס לך את הבית,‬
‫כי ידעתי כמה את אוהבת אותו.‬
‫תאמינו לי, ידעתי שקורה משהו.‬
‫אבל לא התייחסתי לזה ברצינות.‬
‫לא קרו לי דברים כמו שקרו לכם.‬
‫כל חודש שעבר כשגרנו שם,‬ ‫המצב רק הלך והחמיר,‬
‫עד שהפך לקיצוני ממש.‬
‫הייתי הולך לישון כל לילה ומצפה שמשהו יקרה.‬
‫זה כל כך כאב.‬
‫מיהרנו לקחת אותך לבית החולים.‬
‫כן, שלפו לי את זה מכף הרגל בניתוח.‬ ‫-כן. זה נתקע עמוק.‬
‫כן.‬ ‫-כן.‬
‫שמרתי בשבע עיניים על תיבת הדיג שלי‬ ‫ועל ציוד הדיג שלי באופן כללי.‬
‫הייתי מאוד גאה בו.‬
‫לא התקבל על הדעת‬ ‫שאפילו אחד מקרסי הדיג יהיה על רצפת חדרי,‬
‫לא כל שכן כל תכולת התיבה.‬
‫אין ספק שזה נועד‬ ‫כדי שאדרוך על קרסי הדיג האלה‬
‫וזאת הייתה חוויה איומה.‬
‫זה היה כמעט כאילו הרוח שבבית‬
‫העלתה הילוך.‬
‫ככל שהמצב בבית החמיר,‬
‫הפכתי יותר ויותר מופנם‬
‫ולא נהגתי כתמול שלשום עם החברים שלי,‬ ‫גם לא עם בני משפחתי.‬
‫התרחקתי מכולם.‬
‫אז התחלתי להתעניין בהיסטוריה של קרופטון‬
‫ושל הבית שבו התגוררנו.‬
‫ואז חזרתי למחסן העצים‬
‫כדי לעיין בארכיונים,‬ ‫בארגזים הישנים ובעיתונים.‬
‫- בית הנרי קרופט -‬
‫תמונה של הנרי קרופט צצה כשעיינתי בדברים.‬
‫זיהיתי אותו כפי שיכולתי לזהות את אבא שלי.‬
‫זיהיתי אותו מייד. ידעתי שזה הוא.‬
‫זו הייתה הרוח שרדפה אותי‬ ‫ועשתה מה שעשתה בבית.‬
‫ידעתי שזה הוא, והרגשתי…‬
‫הרגשתי כעס, הרגשתי זעם.‬
‫וחשבתי, זה הדפוק שמעולל לנו את זה.‬
‫אתם יודעים ו…‬
‫והצלחתי לחבר פנים לכל מה שקורה.‬
‫ואז גיליתי עוד משהו‬
‫שהפחיד אותי נורא.‬
‫- התאבדות בבית הנרי קרופט -‬
‫הדייר הקודם בבית הזה התאבד.‬
‫לאחר מכן הבית נותר ריק‬ ‫במשך ארבע שנים עד שעברנו אליו.‬
‫לכן שכר הדירה היה כל כך נמוך.‬
‫זה היה רגע הזוי עבורי,‬
‫ההבנה שאני עומד בדיוק במקום‬ ‫שבו האיש הזה שם קץ לחייו.‬
‫אני לא יודע מה עבר עליו ולמה עשה מה שעשה,‬
‫למה הוא התאבד, מה גרם לו לעשות את זה.‬
‫אבל אם הוא עבר‬ ‫את מה שאנחנו עברנו בבית הזה,‬
‫יש סיכוי טוב שהוא התאבד בגלל זה,‬
‫בגלל העינוי הזה ומפני שהבית רדוף רוחות.‬
‫אולי הוא נדחף לעשות את זה,‬
‫כפי שהוא דחף אותנו.‬
‫כפי שמר קרופט דחף אותנו.‬
‫התופעות הלכו והעצימו, אפשר לומר,‬
‫ולעולם לא אשכח את הלילה‬ ‫שבו כולנו היינו שם.‬
‫מקס, אתה היית שם ואת היית שם.‬
‫זה היה אחד הלילות הנוראיים בחיי.‬ ‫-כן, ללא ספק.‬
‫ג'סיקה, חברתך דיאן באה לישון אצלנו.‬
‫ואייט?‬
‫ואייט!‬
‫כולנו רצנו במורד הרחוב‬ ‫והלכנו לבית של החברה שלך.‬
‫והתקשרנו לאימא.‬
‫הלכתי לבית, וכשפתחתי את הדלת ונכנסתי‬ ‫שררה שם דממה גמורה.‬
‫כמה אורות דלקו, אבל כלום פרט לכך.‬
‫ואני זוכרת שהייתה צלחת,‬
‫היא הייתה תקועה בקיר‬ ‫כאילו הושלכה כמו פריזבי‬
‫ונשארה תקועה שם.‬
‫ידעתי מה קרה, כלומר, אבל לראות את זה…‬ ‫פשוט נדהמתי ונעתקו המילים מפי.‬
‫רק רציתי להביא את הילדים שלי.‬
‫אז אני חושבת שהלכתי לאסוף אתכם משם.‬ ‫-כן.‬
‫מעולם לא לקחתי בחשבון‬ ‫עד כמה הבית ההוא באמת מסוכן.‬
‫לי עדיין קשה להאמין, ועברתי את זה על בשרי.‬ ‫-כן.‬
‫לי עצמי קשה להאמין למה שראיתי במו עיניי.‬ ‫-הכול היה מרוסק.‬
‫הרהיטים היו הפוכים‬
‫הכיסאות היו הפוכים, השולחן על הצד.‬
‫זה היה… למרבה הצער,‬ ‫מה שקרה לדיאן באותו לילה…‬
‫כן.‬ ‫-שבר את לבנו.‬
‫פחות מק"מ מהבית שלנו בהמשך הרחוב.‬
‫כן. דיאן לא רצתה לחזור לבית שלנו,‬ ‫אז היא חזרה הביתה.‬
‫ואז הם נסעו במורד הגבעה…‬
‫באותו לילה דיאן מתה בתאונת דרכים.‬
‫גיליתי את זה כשהייתי בבית,‬
‫והחבר של אימא פינה את זירת התאונה.‬
‫הוא לקח את המכונית‬ ‫ובא אלינו לארוחת צוהריים.‬
‫הוא החנה את המכונית ממש ליד חלוני.‬
‫ועדיין אפשר היה לראות שיער בשמשה השבורה.‬
‫אני זוכרת שאימא צעקה עליו,‬ ‫"תעיף את זה מכאן".‬
‫זה פשוט הרס אותי.‬
‫רק לראות את זה.‬
‫כן, זה היה יותר מדי. לא יכולתי…‬
‫אני חושבת שמבחינתי, אני מרגישה שהכול קשור.‬
‫כן.‬ ‫-לגמרי.‬
‫הדברים התרחשו ממש בזה אחר זה.‬
‫כך אני מרגישה.‬
‫אני ממש מקווה שדיאן לא שילמה על כך.‬
‫האם זו אשמתי שהבאתי אותה לשם?‬
‫אני יודעת שלא.‬
‫אבל אלמלא הבאתי אותה לשם…‬
‫אני לא יודע איך לקרוא לזה.‬ ‫-אשמה?‬
‫אוי, נשרפה נורה.‬
‫מה הולך פה?‬ ‫-נשרפה נורה.‬
‫תמשיכו לצלם. אנחנו מטפלים בתאורה.‬
‫זה מייד חוזר.‬ ‫-זה מפחיד.‬
‫זה הבהיל אותי נורא.‬
‫סליחה, חבר'ה.‬
‫זה באמת מפחיד.‬ ‫-כן.‬
‫בדיוק כשאמרתי שאני מרגישה אשמה.‬ ‫-זה מוזר.‬
‫אתם יודעים…‬
‫אם ניקח את מה שקרה במוסך‬
‫לדייר הקודם, ואחר כך נשים אותנו שם…‬
‫הרבה מוות אופף את הבית הזה.‬ ‫-כן, גם אני מרגיש כך.‬
‫כמובן, אני מאמין לכל מה שנאמר כאן.‬
‫אולי זה לא משהו שהייתי מאמין לו קודם.‬
‫אבל אין לי ספק שאכן חוויתם את זה.‬
‫אז זה פוקח עיניים,‬
‫ואני לא חושב שמישהו צריך להרגיש אשמה.‬
‫אני יודעת.‬
‫זה היה הזמן לעזוב.‬
‫ואז גם את סוף-סוף החלטת שהגיע הזמן, נכון?‬
‫עזבנו…‬ ‫-עזבנו את הבית.‬
‫זה גבה מחיר כבד מדי מכולנו,‬ ‫ואנחנו משלמים על זה עד היום.‬
‫אנחנו נושאים את זה איתנו.‬
‫מה שקרה שם לא היה טבעי, זה בטוח.‬
‫אני אישית חושב שהנרי קרופט עצמו‬
‫שאב סיפוק מסוים מכך שהפחיד אותנו.‬
‫הוא נהנה מהפחד שלנו.‬
‫הוא נהנה מהבכי שלי.‬
‫הוא נהנה מהצרחות שלנו כשפחדנו.‬
‫שנאה, זה מה שהרגשתי בבית הזה.‬
‫וכבר אי אפשר היה להכיל אותה.‬
‫וזה פשוט התפוצץ.‬
‫תרגום כתוביות: מיכל קושניר‬