EN ORIGINAL SERIE FRA NETFLIX
CROFTON, BRITISK COLUMBIA 1887
Tre, to, en.
Hov hov!
For fa…
Hjælp.
Hjælp, mr. Croft?
Hjælp.
HJEMSØGT: OVERNATURLIGE OPLEVELSER
Mit navn er Wyatt, og jeg blev hjemsøgt af en mand fra 1800-tallet.
DETTE ER EN SAND HISTORIE
Mange tak, fordi I er kommet.
Det var vigtigt for os at samles og tale om det.
Jeg har været bange for at fortælle historien.
Vi har alle undgået emnet,
fordi det er ubehageligt.
WYATTS SØSTER
En del af renselsen består i, at vi sidder her og taler om det.
WYATTS VEN
Jeg er fra Crofton i Britisk Columbia på Vancouver Island i Canada.
Byen blev grundlagt som en mineby.
Crofton blev opkaldt efter Henry Croft.
Han ejede minedriften i området.
Han var chefen, og alle gjorde, som han sagde.
Og ellers kunne man erstattes.
Der var ingen sikkerhedsplaner.
Der var ikke den slags til at passe på arbejderne.
Så mange mennesker døde der.
Min mor fandt et godt job i Crofton.
WYATTS MOR
Så vi flyttede allesammen.
JESSICAS MAND
Jeg opdagede senere, at vi flyttede ind i Henry Crofts hus.
-Huset så skummelt ud. -Det var nærmest et slot.
Det så vel nærmest hjemsøgt ud.
Den dag, vi flyttede ind,
var der noget ildevarslende i luften.
Der var noget galt.
Jeg så alle de dukker
placeret på stolene og sofaen, og de var på størrelse med mig.
Det første, jeg tænker på ved huset, er de dukker.
Det samme her.
Og brændeskuret.
Jeg havde det svært med huset, og jeg undgik helt brændeskuret.
Jeg gik aldrig derud.
Jeg ville ikke rengøre det eller noget som helst.
Det, jeg så derude, påvirkede mig ret voldsomt.
Der var en stor plet på væggen.
Jeg vidste ikke fra hvad.
Det udsendte en kulde og…
…en ugæstfrihed.
Da jeg så det, så jeg på min mor og sagde:
"Jeg skal ikke bo i det her hus."
Jeg havde fundet en kasse med vilde killinger under terrassen,
og jeg måtte beholde en, hvis jeg flyttede ind i huset
Jep, det husker jeg.
-Jeg fik min killing, og vi flyttede ind. -Det var smart.
Jeg husker lugten af cigarrøg oven for trappen.
Og gyngestolen.
Jeg kunne ikke se nogen.
Det var, som om der var nogen derinde,
som sad i gyngestolen og røg.
Det var utroligt uhyggeligt.
Husker I skuret bag huset med vaske- og tørremaskinen?
FORMALDEHYD
Jeg husker billederne.
Folk i kister, folk i kister, folk i kister.
Nogle var bare en kiste med en person, og andre havde også familie med.
Det var skræmmende, for jeg kunne se, det var døde mennesker,
der hvor jeg boede.
Der var formaldehyd og balsameringsvæske.
Jeg havde bare så mange spørgsmål, da jeg opdagede de ting.
En af de første dage, efter vi var flyttet ind,
lå jeg vågen, fordi jeg ikke kunne falde i søvn.
Brandbilen gik i gang, selvom der ikke var batterier i.
Og jeg hørte tydeligt fodtrin.
Jeg blev så bange, og jeg trak bare tæppet over hovedet.
Og tit løb jeg ind til dig, Jessica.
Så sov jeg i din seng, fordi jeg ikke turde være alene.
Jeg husker, at jeg skreg den nat.
Jeg husker, han sad i gyngestolen,
og jeg så et orange lysglimt, der blev skarpere,
indtil det forsvandt igen, som om nogen røg en cigar.
Jeg sov ikke ovenpå mere.
Det pinte mig at efterlade dig der, men jeg måtte væk.
Det var der, det blev svært for mig, for jeg vidste ikke, hvad jeg skulle tro.
Der blev spøgelserne virkelige og ikke bare noget i en tegnefilm.
Og det blev bare værre og værre.
-Jeg fortalte dig ikke om trappen. -Hvorfor dog ikke?
-Jeg… -Det er frygteligt. Du var lille.
Jeg ville ikke ødelægge huset for dig, for jeg vidste, du elskede det.
Jeg vidste godt, der foregik noget,
men jeg tog det ikke så alvorligt. Der skete ikke ting for mig som for jer.
For hver måned i huset blev det lidt værre.
Det blev helt ekstremt.
Når jeg gik i seng om aftenen, forventede jeg, der ville ske noget.
Det gjorde ekstremt ondt.
Du måtte direkte på hospitalet.
Den skulle opereres ud af foden.
-Ja. Den sad dybt. Jep. -Jep.
Jeg passede godt på min grejboks og på mit fiskegrej generelt.
Jeg var stolt af den.
Det er helt udelukket, at der kunne ligge en krog på gulvet,
og slet ikke alt fiskegrejet.
De var helt sikkert spredt der, så jeg skulle træde på de fiskekroge, og…
Det var frygteligt.
Det var, som om husets ånd hævede indsatsen.
Imens tingene blev værre i huset,
trak jeg mig mere og mere tilbage, og jeg var anderledes med mine venner.
Jeg var anderledes med familien.
Jeg trak mig væk fra alle.
Det var der, jeg blev fanget af historien om Crofton og det hus, han boede i.
Så gik jeg ud i brændeskuret igen…
…for at gennemgå alle de gamle kasser og aviser.
HENRY CROFTS HUS
Der dukkede et billede af Henry Croft op undervejs.
Jeg genkendte ham, som var det min egen far.
Jeg genkendte ham straks. Jeg vidste, det var ham.
Det var den ånd, der havde pint mig og gjort det, han gjorde i huset.
Jeg vidste, det var ham, og jeg var…
…vred og rasende.
Her var det møgsvin, der gjorde det her mod os.
Og…
…nu kunne jeg sætte ansigt på det, der skete.
Så opdagede jeg noget andet,
der skræmte mig.
SELVMORD I HENRY CROFTS HUS
Den tidligere lejer i huset havde begået selvmord.
Huset stod derefter tomt i fire år, før vi flyttede ind i det.
Derfor var huslejen så lav.
Det var surrealistisk for mig
at indse, at jeg stod lige der, hvor manden tog sit eget liv.
Jeg ved ikke, hvad han gennemgik, og hvorfor han gjorde, som han gjorde.
Hvorfor han begik selvmord. Hvad der fik ham til det.
Men hvis han gennemgik det, som vi gennemgik i huset,
er der stor sandsynlighed for, at det drev ham til selvmord
at blive pint og hjemsøgt på den måde, som det skete i huset.
Måske blev han presset til det, ligesom han pressede os.
Den måde, mr. Croft pressede os på.
Forekomsterne nåede et højdepunkt, kan man sige,
og jeg glemmer aldrig den nat, da vi allesammen var der.
At du, Max, var der, og du var der.
-Det var en af mit livs værste nætter. -Ja, absolut.
Jessica, din ven Diane var på besøg.
Wyatt?
Wyatt!
Vi løb ned ad gaden og hen til din vens hus.
Og vi ringede til mor.
Jeg gik hen til huset og gik ind. Der var fuldstændigt stille.
Der var lidt lys tændt, ellers intet. Jeg husker, der var en plade
i væggen, som havde man kastet en frisbee,
der havde sat sig fast der.
Jeg vidste straks, hvad der var sket. Man er helt mundlam.
Jeg måtte hente mine børn.
-Så jeg hentede jer vist derhenne. -Jep.
Jeg overvejede aldrig, hvor farligt det hus egentlig er.
Jeg kan stadig næsten ikke tro det, vi gennemlevede.
Ja.
-Jeg har svært ved at tro på det, jeg så. -Alt var smadret.
Møblerne var væltet. Stolene var væltet, bordet lå på siden.
Det var desværre det, der skete med Diane den nat,
-Ja. -der knuste vores hjerter.
En lille kilometer fra vores hus.
Jep. Diane ville ikke ind i huset igen, så hun tog hjem.
De var på vej ned ad bakken…
Den nat døde Diane i en bilulykke.
Jeg havde fundet ud af det, og jeg var derhjemme.
Mors kæreste ryddede op på ulykkesstedet.
Han hentede bilen, og han kom hjem til frokost.
Han parkerede den lige uden for mit vindue.
Der var stadig hår på det knuste glas. Mor råbte ad ham: "Få den bil væk herfra."
Det knuste mig at se det.
Ja, det var for meget. Jeg kunne ikke…
Jeg føler, at alting hænger sammen.
-Det gør jeg. -Absolut.
Det ene sluttede ikke, før det næste begyndte. Sådan har jeg det.
Og jeg håber virkelig ikke, at Diane bødede for det.
Var det min skyld, fordi jeg inviterede hende? Det ved jeg, det ikke er.
Men havde jeg ikke inviteret hende…
-Hvad siger man? -Skyld?
Åh, der røg lyset.
-Hvad fanden. -Lyset røg.
Film videre. Vi arbejder på lyset.
-Det er uhyggeligt. -Det kommer igen.
-Åh. -Det skræmte mig.
Undskyld.
-Uhyggeligt. -Ja.
-Lige da jeg sagde, jeg følte skyld. -Sært.
Du ved…
…når man tænker på det, der skete i garagen
med den tidligere lejer, og vi så er der.
-Der er meget død ved det hus. -Sådan har jeg det også.
Jeg tror selvfølgelig på alle her.
JESSICAS MAND
Jeg havde nok ikke troet det før.
Men jeg er ikke i tvivl om, at I oplevede det her.
Det er en øjenåbner,
og ingen bør føle skyld over det.
Det ved jeg.
Det var på tide at flytte.
Det var også der, du besluttede at flytte.
-Vi flyttede. -Rejste fra huset.
Det tærede hårdt på os alle, og vi bøder stadig for det i dag.
Vi bærer det med os.
Intet af det, der skete, var naturligt.
Jeg tror, det var Henry Croft selv,
der morede sig med at skræmme livet af os.
Han fik næring af vores frygt. Han fik næring af min gråd.
Han fik næring af vores skrig, når vi blev skræmt.
Det var det had, jeg følte i huset.
Det kunne ikke holdes nede mere.
Så det eksploderede.
Tekster af: Pia C. Hvid