PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
CROFTON, BRITSKÁ KOLUMBIE
Tři, dva, jedna.
Hej!
Do pr…
Prosím, pomozte.
Prosím. Pane Crofte?
Prosím, pomozte.
Jmenuju se Wyatt a pronásledoval mě duch muže z 19. století.
NÁSLEDUJÍCÍ PŘÍBĚH JE PRAVDIVÝ
Chci vám všem poděkovat, že jste přišli.
Pro nás všechny je důležité, abychom se sešli a mluvili o tom.
Pro mě je důležité ten příběh vyprávět, bál jsem se o tom mluvit.
Tomu tématu jsme se vyhýbali…
- Ano. - …není to příjemné.
WYATTOVA SESTRA
Tohle je součást duševní očisty, sedíme tady všichni…
a mluvíme o tom.
WYATTŮV KAMARÁD
Jak všichni víme, jsem z Croftonu.
Ten leží v Britské Kolumbii, na ostrově Vancouver v Kanadě.
Crofton byl založen jako hornické město.
Byl pojmenován po panu Henrym Croftovi.
Patřila mu společnost, co prováděla těžební činnosti v okolí.
On byl šéf a všichni dělali, co řekl.
A když jste to nedělali, jste nahraditelní.
Neměli program pro zajištění bezpečnosti. Nikdo na dělníky nedohlížel.
A tak tam hodně lidí zemřelo.
Máma v Croftonu našla dobrou práci.
WYATTOVA MATKA
A tak jsme se všichni přestěhovali.
MANŽEL JESSICY
Později jsem zjistil, že dům, do kterého jsme se nastěhovali, patřil Croftovi.
- Dům vypadal děsivě. - Byl obrovský, skoro jako zámek.
Vypadal jako dům, kde straší, lépe to říct nejde.
Ten den, kdy jsme nastěhovali…
jsem měl zlou předtuchu.
Bylo tam něco… něco divného.
Když jsem viděl všechny ty panenky seřazené na židlích a na gauči…
vzpomínám si, že byly velké jako já.
První, co mě vždycky napadne ve spojitosti s domem, jsou ty panenky.
Mám to stejně.
A ta kůlna.
Měla jsem problém už s tím domem a kůlně jsem se úplně vyhýbala.
Nikdy jsem tam nešla.
Nechtěla jsem tam uklízet ani s ní mít nic dočinění.
Jo, to, co jsem v kůlně viděl, mě hodně zasáhlo.
Na zdi byla velká skvrna…
a já nevěděl, co to je.
Měl jsem pocit chladu a…
a cítil se nevítaný.
Když jsem to viděla, podívala jsem se na mámu a řekla:
„Tady v žádném případě bydlet nebudu.“
Pod verandou jsem našla krabici s koťaty
a řekli mi, že si jedno můžu nechat, když se do domu nastěhuju.
Jo, to si pamatuju.
- Já měla kotě a my se nastěhovali. - To bylo hodně podlé.
Pamatuju si, že jsem nahoře na schodech cítila kouř z doutníku.
A viděla houpací křeslo.
Nikoho jsem v pokoji neviděl.
Ne, bylo to jako by v mém pokoji někdo byl,
jen seděl v křesle a kouřil.
Byla to naprosto děsivá chvíle.
Pamatujete si na tu boudu vzadu za domem?
S pračkou a sušičkou?
FORMALDEHYD
Pamatuju si ty fotky.
Lidé v rakvích.
Vzpomínám si, že na některých byl jen člověk v rakvi
a na jiných byli kolem členové rodiny.
A bylo to děsivé, protože jsem věděla, že jsou mrtví,
na místě, kde žiju.
A je tam formaldehyd a balzamovací roztok.
Jen jsem měla spoustu otázek,
když jsem ty věci objevila sama.
Prvních pár dní, co jsme tam bydleli,
si pamatuju, že jsem byl vzhůru, nemohl jsem spát.
To hasičské auto se zapnulo, aniž by mělo baterie.
A jasně jsem slyšel kroky.
Byl jsem hrozně vyděšený a vzpomínám si, že jsem si přes hlavu jen přetáhl deku.
Pamatuju si, že jsem často utíkal do tvého pokoje, Jessico.
A spal u tebe v posteli, protože jsem se strašně bál být sám.
Pamatuju si, jak jsem tu noc křičela.
Pamatuju si, že seděl v houpacím křesle a já viděl,
jak oranžový dým stoupá vzhůru a pak je světlejší
a potom klesá, jako by někdo kouřil doutník.
Nahoře už jsem nespala a cítila se hrozně, že jsem tě tam nechala,
ale já musela pryč.
Tehdy to pro mě začalo být těžké,
protože jsem nevěděl, co si mám myslet.
Tehdy se duchové začali stávat něčím, co je skutečné,
nebyli jen v kreslených filmech.
A nadále se to stupňovalo.
O schodech jsem ti neřekl.
Nevím proč. Ano.
- Já… - Je to hrozné. Byl jsi malý kluk.
Nechtěl jsem ti ten dům znechutit, věděl jsem, jak moc se ti líbí.
Věřte mi, věděla jsem, že se něco děje…
ale nebrala jsem to tak vážně.
Nestaly se mi věci jako vám.
Každý měsíc, co jsme tam žili, se to stupňovalo.
A došlo to do extrému.
Každý večer jsem si šel lehnout a čekal, že se něco stane.
Byla to hrozná bolest.
Musel jsi hned do nemocnice.
Museli mi to z nohy vyoperovat.
- Ano. Bylo to hluboko. - Jo.
Velmi dobře jsem se staral o všechno své rybářské náčiní.
Byl jsem na to hrdý.
Bylo nemyslitelné, aby na podlaze byl jeden rybářský háček,
natož celá rybářská krabice.
Není pochyb o tom, že háčky někdo nastražil, abych na ně šlápl, a…
Byl to hrozný zážitek.
Bylo to, jako by ten duch v domě…
přitvrdil.
Jak se příhody v domě stupňovaly,
byl jsem čím dál tím víc rezervovanější,
byl jsem jiný s přáteli.
Byl jsem jiný s rodinou.
Od všech jsem se vzdaloval.
Tehdy jsem se začal zajímat o historii Croftonu a domu,
ve kterém jsme žili.
A pak jsem se vrátil do té kůlny…
abych se podíval do starých krabic a novin.
DŮM HENRYHO CROFTA
Když jsem jimi listoval, objevila se fotka Henryho Crofta.
A já ho poznal, stejně jako bych poznal svého otce.
Poznal jsem ho okamžitě. Věděl jsem, že to byl on.
To byl ten duch, který se mi vysmíval a dělal ty věci v domě.
Věděl jsem, že to byl on, cítil jsem…
cítil jsem vztek a zlost.
To je ten hajzl, který nám tohle provedl.
A…
a já mohl porozumět tomu, co se děje.
A pak jsem zjistil ještě něco…
co mě vyděsilo.
SEBEVRAŽDA V DOMĚ HENRYHO CROFTA
Předchozí nájemník v domě spáchal sebevraždu.
A dům byl pak čtyři roky prázdný, než jsme se tam nastěhovali my.
Proto byl nájem tak levný.
Bylo to neskutečné,
uvědomil jsem si, že stojím na místě, kde si ten muž vzal život.
A já nevím, čím si procházel a proč to udělal,
co ho přimělo spáchat sebevraždu.
Ale jestli zažíval v domě to co my…
existuje velká šance, že se zabil kvůli tomu,
kvůli tomu mučení a kvůli strašení,
které se v domě dělo.
Možná ho k tomu donutil, stejně jako nutil nás.
Jako nás nutil pan Croft.
Projevy dosahovaly crescenda, abych tak řekl,
a já nikdy nezapomenu na tu noc, kdy jsme tam byli všichni.
Ty jsi tam byl Maxi a ty taky.
Nejhorší noc mého života.
Jo, rozhodně.
Jessico, byla u nás tvá kamarádka Diane.
Wyatte?
Wyatte!
Všichni jsme utíkali a běželi k tvojí kamarádce domů.
A zavolali jsme mámě.
Šla jsem do domu a když jsem vešla, bylo tam ticho.
Někde se svítilo, ale jinak nic.
A pamatuju si na talíř,
byl ve zdi, jako by ho někdo hodil jako frisbee…
a talíř tam uvízl.
Když jsem to viděla, věděla jsem, co se stalo,
Jste v úžasu, nemáte slov.
Jen jsem chtěla jít pro své děti.
- Takže jsem vás šla odtamtud… vyzvednout. - Jo.
Nikdy mě nenapadlo, jak moc je ten dům nebezpečný.
Já tomu pořád nemůžu uvěřit a to jsem to prožil.
- Jo. - Víte,
já nemohl uvěřit tomu, co jsem sám viděl.
- Všechno bylo rozbité. - A nábytek byl převrácený,
židle převrhnuté, stůl ležel na boku.
Bylo velmi smutné, co se stalo tu noc Diane…
- Jo. - …zlomilo nám to srdce.
Jen necelý kilometr od našeho domu.
Jo. Diane se nechtěla do domu vrátit a šla domů.
A pak jeli z kopce…
Tu noc Diane zemřela při autonehodě.
Dozvěděla jsem se o tom, byla jsem doma
a mámin přítel uklízel místo nehody.
Vyzvedl to auto a přijel domů na oběd. A zaparkoval s ním přímo před mým oknem.
V rozbitém skle ještě byly vidět vlasy.
A pamatuju si, jak na něj máma křičela: „Odvez to odsud.“
Zničilo mě to, jen ten pohled na to.
Jo, to bylo příliš. Nemohl jsem…
Já myslím, že všechno spolu souvisí.
- Vážně. - Rozhodně.
Jedno neskončilo dřív, než začalo další. Je to propojené.
A opravdu doufám, že za to Diane nezaplatila.
Je to moje vina, že jsem ji tam přivedla? Vím, že není.
Ale kdybych ji tam nepřivedla…
- Nenapadá mě to slovo. - Vina?
Vypadlo nám světlo.
- Co je sakra? - Není světlo.
Pokračujte. Pracujeme na světlech.
- To je strašidelné. - Už to skoro je.
- Hm. - Tohle mě vyděsilo.
Omlouváme se.
- To je strašidelné. - Jo.
Zrovna, když jsem řekla, že se cítím provinile.
To je zvláštní.
Víte…
když si vezmete, co se stalo v garáži
s předešlým nájemníkem, a pak si vezmete nás.
Ten dům je obklopen smrtí.
Jo, cítím to stejně.
Samozřejmě tady všem věřím.
Dřív bych něčemu takovému neuvěřil.
Ale ani v nejmenším nepochybuju, že jste to zažili.
Otevřelo mi to oči,
myslím, že by se nikdo neměl cítit provinile.
Jo, já vím.
Bylo načase odejít.
Tehdy ses i ty rozhodla, že je čas jít.
- Odešli jsme. - Odešli jsme z toho domu.
Všichni jsme zaplatili příliš vysokou cenu a platíme za to dodnes.
Máme to v sobě.
Dělo se tam něco nadpřirozeného.
Osobně si myslím, že sám Henry Croft
měl potěšení z toho, že nás děsil.
Něco z našeho strachu měl. Měl něco z mého pláče.
Měl něco z našeho křiku, když jsme se báli.
Byla to nenávist, kterou jsem v domě cítil.
Už to nešlo udržet.
A explodovalo to.
Překlad titulků: Markéta Polívková